Постанова
Іменем України
 
13 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 199/9888/18
провадження № 61-4706св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.
 
учасники справи:
позивач - комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року у складі судді: Спаї В. В.,та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (далі - КП «Жилсервіс-5») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Позов мотивовано тим, що КП «Жилсервіс-5»є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 якого зареєстрований ОСОБА_1 (відповідач). 16 травня 2018 року під час проведення контролю паспортного режиму комісією КП «Жилсервіс-5» був встановлений факт непроживання відповідача за місцем реєстрації місця проживання з травня 2018 року. Матеріалами справи та доказами підтверджено, що відповідач не мешкає в даній кімнаті, комунальні послуги не сплачує тощо.
 
КП «Жилсервіс-5» просило:
визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року позов КП «Жілсервіс-5» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: АДРЕСА_1 .
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлено, на підставі долучених представником позивача: повідомлень про сплату за комунальні послуги, які вилучені 21 березня 2019 року з-під ручки дверей кімнати АДРЕСА_1 в кількості 8-ми штук за період з червня 2018 року по лютий 2019 року; запрошення про участь у виборах Президента України в березні 2019 року; рахунку про заборгованість за січень 2019 року ТДВ «Дніпрокомунтранс» та фото, на підтвердження того, що вказані документи тривалий час знаходились під ручкою дверей кімнати АДРЕСА_1 та їх ніхто не забирав. Відповідач понад року не проживає в АДРЕСА_1, що підтверджується зібраними доказами у справі та підстав, передбачених частиною третьою статті 71 ЖК, відповідно до яких за відповідачем зберігалося би жиле приміщення при його тимчасовій відсутності судом встановлено не було, тому суд погодився із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідача у кімнаті, в якій фін фактично не мешкає, створюються перешкоди в наданні жилого приміщення особам, які його потребують, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (стаття 16 ЦК України). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).
 
Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача на те, що акти про його непроживання у гуртожитку не мають доказової сили, а також те, що він звертався до позивача із запитом про видачу довідки про те, з яких підстав йому було відключено подачу електроенергії, оскільки вказані доводи не підтверджують факту проживання відповідача за адресою реєстрації місця його проживання, та суд розцінив їх як намагання уникнення від юридичної відповідальності. Будь-яких інших доказів на спростування вимог позивача відповідачем надано не було.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції встановлено і не спростовано доводами апеляційної скарги, що відповідач понад року не проживає в АДРЕСА_1. Відповідач посилається на те, що акти про його непроживання у гуртожитку не мають доказової сили, а також те, що він звертався до позивача із запитом про видачу довідки про те, з яких підстав йому було відключено подачу електроенергії. Колегія суддів не прийняла до уваги вказані доводи, оскільки вони не підтверджують факту проживання відповідача за адресою його реєстрації в спірному житловому приміщенні та суд розцінив їх як намагання уникнення від юридичної відповідальності. 
 
Аргументи учасників справи
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив: оскаржені рішення скасувати та закрити провадження у справі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Письмового підтвердження права власності КП «Житлосервіс-5» на будинок АДРЕСА_1 позивач до позовної заяви не додав.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року: відкрито касаційне провадження у справі; зупинено дію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено досудового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 30 квітня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: 
суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц; 
суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що згідно ордеру НОМЕР_1 на жилу площу в гуртожитку № 3, виданого на ім`я ОСОБА_1 , останньому надано право на зайняття з родиною з 1 особи жилої кімнати АДРЕСА_1 площею 16,5 м. Ордер видано на підставі спільного рішення адміністрації та Профспілкового комітету і договору найму жилого приміщення від 14 червня 2001 року.
 
КП «Жилсервіс-5» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 .
 
Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 вересня 2001 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що:
«збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що: на підтвердження позовних вимог позивачем складені акти від 16 травня 2018 року, 09 серпня 2018 року, 01 жовтня 2018 року (а с. .8-10), від 21 березня 2019 року 9 (а. с. 69); 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до КП «Жилсервіс-5» за поясненнями щодо припинення електропостачання (а. с. 79); в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що будь-яких об`єктивних доказів відсутності відповідача в спірному житловому приміщенні та втрати інтересу до спірного житлового приміщення протягом 180 днів не надано (а. с. 113).
 
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
При залишенні рішення суду першої інстанції без змін апеляційний суд не звернув увагу, що сам факт його непроживання у спірній кімнаті не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є непроживання понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Умовою задоволення такого позову має бути доведення відсутності поважних причин непроживання позивача у спірному житлі. Проте апеляційний суд: не перевірив доводів апеляційної скарги (зокрема, щодо наміру ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання); встановивши факт відсутності позивача у спірному житлі, не перевірив початок відліку часу відсутності та причин відсутності, при цьому помилково поклавши обов`язок зі спростування доводів позивача на відповідача. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Оскільки справа направляється до суду апеляційної інстанції, то підстави для поновлення дії рішення суду першої інстанції відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року скасувати.
 
Передати справу № 199/9888/18 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. Ю. Тітов