П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/9748/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Шуляк Любов Анатоліївна  
Суддя-доповідач -  Сушко О.О.   
24 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сушка О.О. 
суддів:  Залімського І. Г.  Мацького Є.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року  (м. Житомир, складено у понму обсязі 09.10.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасної виплати індексації;
зобов`язати Житомирський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити середній заробіток за 324 днів затримки повного розрахунку при звільненні шляхом множення середньоденного розміру його грошового забезпечення за останні два місяці служби на 324 дні затримки виплати індексації.
Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року позов задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2019 по 20.03.2020 (день фактичного розрахунку) включно.
стягнуто з Житомирського обласного військового комісаріату ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2019 по 20.03.2020 в сумі 35 776 (тридцять п`ять тисяч сімсот сімдесят шість) грн 08 коп
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного:
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що відповідно до наказу командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 28.03.2019 №67 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 16.042019 №3 виключений зі списку особового складу з 30.04.2019.
За час проходження служби та при звільненні позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення, у звязку з чим позивач звернувся до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 у справі №240/8828/19, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019, позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 01.03.2018 та зобов`язано Житомирський військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018.
20.03.2020 на виконання вказаного судового рішення відповідачем виплачено позивачу індексацію  в сумі 35 788,55 грн, що підтверджується випискою по банківському рахунку.  
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати індексації, позивач звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначені основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що не заборонено спеціальним законодавством.
Згідно статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У статтях 116, 117 КЗпП України закріплені норми, що спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Тобто, відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 20.03.2020, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить із наступного.
Позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Переважно, вказана обставина, стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
У випадку, коли між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Середній заробіток працівника згідно з ч.1  ст.27 Закону України "Про оплату праці"  визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.
З врахуванням положень зазначеного вище Порядку та даних наявної в матеріалах справи довідки Житомирського обласного військового комісаріату №9/722 від 06.11.2020 про отримане грошове забезпечення за два останні місяці перед звільненням (березень 2019 року та квітень 2019 року = 32 168,40 грн), суд визначив, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.05.2019 (наступного дня після виключення зі списків) по 20 03.2020 (324 дні), виходячи з розрахунку 32 168,40 грн/61 календарний день служби = 527,35 грн та обрахував середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 170 861,40 грн.
Як зазначається судом, позивач  має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки та індексацію не виплачено позивачу в день його виключення із списків частини, тобто при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.
Але, в порівнянні із виплаченою грошовою сумою на виконання судових рішень (35 788,55 грн), суму, обраховану за Порядком №100 (170 861,40 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.
Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Тому, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд при вирішенні цього питання враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Беручи до уваги, що невиплачена станом на день звільнення компенсація та індексація становить 35 788,55 грн, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, істотність частки складових компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації складає 20,94% (35 788,55 грн/ 170 861,40 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 20,94%).
А одже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 20,94% становить: 527,35 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 20,94% = 110,42 грн; 110,42 грн х 324 (днів затримки розрахунку) = 35 776,08 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року - без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, як така, що розглянута за правилами спрощеного провадження, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 	 	Сушко О.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Залімський І. Г.    Мацький Є.М.