Справа № 463/6643/18                                Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3294/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 березня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Мікуш Ю.Р.
суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
секретар: Сеньків Х.І.
з участю: представника позивача-адвоката Ящинського А.Л., відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Савки Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського Національного Університету імені Івана Франка на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07 жовтня 2020 року у справі за позовом Львівського Національного Університету імені Івана Франка до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права власності , повернення нерухомого майна,-
в с т а н о в и в :
12.11.2018 року Львівський Національний Університет імені Івана Франка звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про витребування майна - будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005 року) з чужого незаконного володіння, а саме: ОСОБА_1 , скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005 року) за ОСОБА_1 , повернення об`єкта нерухомого майна - будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005 року) в оперативне управління Львівському національному університету імені Івана Франка.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на балансі Львівського національного університету ім.І.Франка (далі Університет) перебуває будинок АДРЕСА_1 . Засновником Університету є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки, а сам будинок перебуває у державній власності та переданий Університету на праві оперативного управління. Незважаючи на перебування будинку у державній власності, батько відповідача - ОСОБА_2 приватизував квартиру АДРЕСА_2 у цьому будинку, а в подальшому під час розгляду кримінального провадження, ухвалою суду встановлено факт підробки документів, на підставі яких проведена приватизація. В подальшому, згідно розпорядження голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.05.2001 року № 610 на підставі звернення ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 знято нумерацію квартири АДРЕСА_2 та присвоєно будинку окремий будинковий номер «№ 39А», про що в подальшому видано відповідне свідоцтво, а після цього на підставі Договору дарування від 14.12.2004 року власником квартири став відповідач. Вважає, що квартира вибула з володіння Університету поза його волею, оскільки первинна її приватизація проведена на підставі розпорядження, яке є підробленим і яке видано неіснуючим органом приватизації. Оскільки майно в подальшому безвідплатно на підставі Договору дарування перейшло у власність відповідача, просить витребувати таке в судовому порядку, скасувавши при цьому запис про державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна та повернути вказане майно в оперативне управління Університету.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник Львівського національного університету імені Івана Франка - адвокат Ящинський А.Л. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Процесуальні порушення полягають у незалученні до участі у справі в якості третьої особи Міністерство освіти і науки України. Зазначає, що спірний будинок належить до державного майна, а за позивачем закріплене на праві оперативного управління, що підтверджується наказом Міністерства освіти і науки України №85 від 29.01.2014 року. Стверджує, що законодавством про освіту, а також Статутом ЛНУ імені І.Франка встановлено обмеження з приводу передачі майна закладів вищої освіти іншим особам, в тому числі шляхом приватизації. Однак, спірний будинок був переданий на приватизацію на підставі розпорядження Львівського державного університету від 05.04.1996 року, внаслідок якого було видано відповідне Свідоцтво про право власності від 03.06.1996 року. Вважає, що зазначене майно вибуло з володіння власника на підставі незаконного розпорядження, яке підписала особа, яка не мала повноважень на його підпис, а тому відповідно до ст.388 ЦК України може бути витребувано від добросовісного набувача. Ухвалюючи рішення, суд не з`ясував, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин передбачених ст. 388 ЦК України, а обмежився лише тим, що сумніву у добросовісності набуття відповідачем вказаного майна немає, оскільки останній набув таке майно за договором дарування. Вважає, що оскілки відповідач набув будинок безоплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України Міністерство освіти і науки України або Львівський національний університет ім. І.Франка має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) представником відповідача-адвокатом Савка Т.В. надано суду Відзив на апеляційну скаргу (далі Відзив).
У Відзиві представник відповідача, даючи аналіз правовстановлюючим документам на підставі яких спірне майно перейшло у власність відповідача зазначає, що спірне житло вибуло з володіння позивача на підставі рішень його органів та за погодженням посадових осіб ще у квітні 1996 року. Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним власником спірного житла. (а.с.161-174 т.2).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 січня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Савки Т.В. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство освіти і науки України (далі МОНУ) (а.с.180-181 т.2).
15.02.2021 року представник МОНУ Кострійчук В. надіслав суду пояснення на апеляційну скаргу, у якому підтримує доводи апеляційної скарги Львівського Національного Університету імені Івана Франка ( далі ЛНУ). 
Заслухавши пояснення представника позивача ЛНУ адвоката Ящинського А.Л. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Савки Т.В., вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За приписами частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно частини першої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Матеріалами справи та судом встановлено, що на балансі ЛНУ перебуває житловий будинок АДРЕСА_1 . Засновником Університету відповідно до Статуту є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки, а сам будинок перебуває у державній власності та переданий Університету на праві оперативного управління.
Спірний житловий будинок є одноповерховим та складається із шести квартир, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи та Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо нього.
Судом першої інстанції належно встановлено, що спірний житловий будинок було закріплено за ЛНУ ім. І. Франка на праві оперативного управління на підставі Наказу МОНУ №85 від 29.01.2014 року «Щодо закріплення державного майна за Львівським Національним Університетом імені Івана Франка» та Додатку до Наказу МОНУ №85 від 29.01.2014 року.
Із змісту Ухвали Галицького районного суду м.Львова від 12.03.2014 року у кримінальній справі № 461/2203/14-к встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді проректора з адміністративно-господарської роботи Львівського державного університету імені Івана Франка, призначений Наказом ректора Львівського державного університету імені Івана Франка №530 від 05.05.1994 року, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, проявляючи злочинну халатність, в порушення вимог ч.1.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якою передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, «передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації» без погодження з Міністерством освіти і науки України, у сфері управління якого перебуває усе майно, що перебуває на балансі Львівського державного університету імені Івана Франка, підписав та видав від імені ЛДУ ім. Івана Франка, завірені печаткою ЛДУ ім. Ів.Франка наступні документи:
-доручення ТзОВ «Профіт» № 597-1121 від 05.04.1996 про оформлення документів про право власності на квартиру АДРЕСА_3 ;
-Розпорядження органу приватизації № 596-1121 від 05.04.1996 року про передачу вказаної квартири у приватну власність;
-Свідоцтво від 03.06.1996 про право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру.
Вказаними діями ОСОБА_3 фактично відчужив на користь третіх осіб, а саме ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , який перебуває на балансі ЛНУ ім. І.Франка, є державною власністю, відноситься до сфери управління МОНУ, чим станом на 03.06.1996 року завдав шкоди державним інтересам на загальну суму 7 196 грн.
На підставі отриманого ОСОБА_2 . Свідоцтва про право власності, обласне КП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_3 .
23 травня 2001 року Розпорядженням Личаківської РА ЛМР №610 «Про присвоєння окремого будинкового номера НОМЕР_1 » частині будинку АДРЕСА_4 » було затверджено Висновок міжвідомчої комісії (протокол №5-10 параграф 15 від 20.03.2001 року) про те, що технічно можливо присвоїти окремий будинковий номер НОМЕР_1 » частині будинку АДРЕСА_1 та зняти нумерацію квартири АДРЕСА_5 складається із однієї житлової кімнати площею 20,50 кв.м, кухні площею 13,00 кв.м, коридору площею 3,40 кв.м, вбудованої шафи площею 4,8 кв.м. Загальна площа будинку становить 41,70 кв.м, житлова-20,50 кв.м.
Зазначеним Розпорядженням зобов`язано Буряка В.М. внести зміни в технічну документацію, а також звернутися до уповноваженого органу для оформлення права власності.
21 жовтня 2004 року Личаківською РА ЛМР видано Розпорядження № 1471 «Про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1 гр.. ОСОБА_2 , яким:
- зобов`язано відділ приватизації державного житлового фонду оформити та видати гр. ОСОБА_2 . Свідоцтво про право приватної власності в цілому на одноповерховий однокімнатний будинок АДРЕСА_1 ;
-гр. ОСОБА_2 зобов`язано зареєструвати Свідоцтво про право власності на будинок, вказаний в п.1 у Львівському ОДКБТІ та ЕО.
21 жовтня 2004 року Личаківською РА ЛМР було видано Свідоцтво про право власності № ЛЖ 1152, яким посвідчено, що будинок в цілому за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 .
14 грудня 2004 року ОСОБА_2 подарував спірний житловий будинок своєму синові ОСОБА_1 (відповідачу по справі) на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Кушнерик Н.П. 14.12.2004 року, зареєстрований у реєстрі за № 5046.
10 лютого 2005 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок за адресою АДРЕСА_1 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 8777815.
Питання щодо приватизації регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон).
Стаття 1 Закону дає визначення приватизації державного житлового фонду (далі приватизація)- це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд-це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Згідно частини першої статті 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Як встановлено судом та матеріалами справи Львівський національний університет імені Івана Франка є державним освітнім закладом, що підпорядкований МОНУ.
Фінансування цього вищого навчального закладу здійснюється за рахунок державного бюджету.
Основні засоби і майно, що рахується на балансі ЛНУ є державною власністю та перебуває у господарському віданні університету.
Львівський Національний Університет імені Івана Франка є Національним закладом України.
Згідно частини першої, другої статті 70 Закону України «Про вищу освіту» матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюється відповідно до законодавства. Майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.
За приписами частини першої статті 80 Закону України «Про освіту» в редакції чинній на час звернення до суду із позовом, до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема, інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.
Відповідно до частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту» в редакції, яка діяла на час звернення до суду із зазначеним позовом, об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.
За змістом пункту 2 Указу Президента України «Про Положення про національний заклад (установу) України» від 16 червня 1995 року № 451 заборонено органам виконавчої влади передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям.
Пунктом 12.1 Статуту ЛНУ передбачено, що майно, яке закріплене за Університетом засновником (МОНУ) належить Університету на праві господарського відання. Майно, передане в господарське відання Університету, не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновника та конференції, крім випадків, передбачених законодавством.
Таким чином, з огляду на вище наведені норми матеріального права вбачається, що відносно майна ЛНУ, управління яким здійснюється МОНУ, законом встановлена заборона на його відчуження, в тому числі в порядку приватизації.
Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані ЖК УРСР, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а Законом України «Про освіту», Закон України «Про вищу освіту» є спеціальними законами, які регулюють діяльність вищого навчального закладу та не повинні застосовуватися у спорі про забезпечення права працівників університету на житло та подальшу його приватизацію з огляду на таке:
Як зазначено вище, будинок АДРЕСА_1 , в якому знаходилась квартира АДРЕСА_2 належить МОНУ та перебуває в оперативному управлінні ЛНУ.
Статтею 70 Закону України «Про вищу освіту» врегульовано статус матеріально-технічної бази і правовий режим майна закладів вищої освіти, а статтею 80 Закону України «Про освіту» визначено, що входить до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти та обмеження з приводу його використання (розпорядження).
Отже, згаданими нормативними актами встановлено заборону на приватизацію об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти та використання їх не за освітнім призначенням та передбачено, що майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.
Таким чином, законодавчо встановлено обмеження з приводу передачі майна закладів вищої освіти іншим особам, в тому числі шляхом приватизації (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 463/1832/ (провадження № 61-12431 св19).
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування,їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Суд приходить до висновку, що документи на підставі яких відбулась приватизація державного житлового фонду-квартири АДРЕСА_3 , прийняті за відсутності волевиявлення власника-держави в особі МОНУ. Тому, вищезгадані документи на підставі яких відбулася приватизація квартири АДРЕСА_3 не створюють правових наслідків незалежно від того, чи були вони скасовані судовими рішеннями в іншій справі.
Відсутність спрямованого на приватизацію державного житлового фонду-квартири АДРЕСА_3 рішення повноважного органу державної влади - МОНУ означає, що держава в особі МОНУ як власник не виявляла волі на приватизацію квартири АДРЕСА_3 , а тому вказана квартира вибула з володіння власника поза його волею-без прийняття ним відповідного рішення.
За приписами частини першої статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ( далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1)у першому реченні першого абзацу –загальне правило- мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу- охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці-визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі ( див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі « East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року ( East/West Alliance Limited v.Ukraine, заява № 19336/04) параграф 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування-передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном,навіть, якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має бути співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо її не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий і навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовулась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:
Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося ( g 77).
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та,навіть, деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалюювати над екологічними міркуваннями, особливо, якщо держава має законодавство з цього питання ( g79 ).
Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак, у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні, окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялася жодна забудівля (g88).
Вищенаведена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс/18).
Будь-які приписи, зокрема, і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно захисту державної власності і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
Відповідно до ст.387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно із ст.388 ЦК залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором-також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частина перша-третя статті 388 ЦК).
У постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203 цс15 викладена наступна правова позиція: відповідно до статей 317, 319 ЦК саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі включає можливість його витребування від добросовісного набувача.
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі №916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 вибула із володіння власника-держави в особі МОНУ поза їх волею, оскільки службова особа ЛНУ-проректор з адміністративно-господарської роботи ОСОБА_3 відчужив (підписав документи на приватизацію та передачу у власність) вказану квартиру у приватну власність ОСОБА_2 , без вираження на це волі власника- держави в особі МОНУ.
Відтак, МОНУ згідно з частиною третьою статті 388 ЦК має право витребування від відповідача ОСОБА_1 житлового будинку загальною площею 41,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2015 року), який вибув з володіння держави поза її волею та був набутий на підставі договору дарування безоплатно від ОСОБА_2 , який не мав права його відчужувати.
Повернення житлового будинку, незаконно відчуженого фізичній особі неуповноваженою особою, у державну власність переслідує легітимну мету захисту прав та інтересів власника майна відповідно до норм законодавства України щодо захисту права власності у тому, щоби таке заволодіння приватними особами чужим майном присікалось з боку держави та її державних органів.
У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Крім того, як зазначив Верховний Суд по справі № 916/1166/17 право витребування майна з чужого незаконного володіння має виключно особа (власник, який не володіє), яка має відповідні правовстановлюючі документи, що беззаперечно підтверджують належність їх конкретно визначеного майна, яке було незаконно привласнено іншою особою (не власник, який володіє).
Предмет доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як факти, що підкреслюють право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його у натурі у відповідача та інше. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні (п.25 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.06.2020 року у справі № 906/585/19).
За змістом частини третьої статті 326 ЦК управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Звертаючись до суду з даним позовом, своє право на витребування майна, позивач обґрунтовує положеннями наказу МОНУ №85 від 29.01.2014 року (т.1 а.с.16), згідно якого спірний будинок закріплений за позивачем на праві оперативного управління.
Правом оперативного управління згідно статті 137 ГК визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Аналогічні положення щодо захисту речових прав на нерухоме майно містяться у статті 396 ЦК, відповідно до якої особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що управління майном, яке перебуває в державній власності, в тому числі, витребування такого майна, може здійснюватися виключно державою в особі уповноважених органів управління, а не в особі державних установ, яким таке майно передане на праві оперативного управління, оскільки закон, про який згадується у частині третій статті 326 ЦК і яким є Закон України «Про управління об`єктами державної власності» не наділяє останніх правом на витребування майна, а право оперативного управління в силу вимог статей 137 ГК України наділяє титульного володільця виключно тими правомочностями, які передбачені законом або ж які надані самим власником.
Враховуючи наведені вище обставини, норми статей 137 ГК України, статтю 396 ЦК щодо захисту речових прав на чуже майно, задоволення позову не призведе до ефективного захисту прав власника, оскільки витребування майна-це забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, а не введення у володіння майном титульного володільця, якому таке майно передано на праві оперативного управління.
Таким чином, оскільки витребування майна-це забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, а позивач не є власником цього майна і управління цим майном в силу вимог Закону може здійснюватися виключно МОНУ як засновником, а тому суд приходить до висновку, що відсутність права на звернення із цим позовом ЛНУ є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви ЛНУ імені Івана Франка.
Щодо решти мотивувальної частини рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2020 року у зазначеній справі, суд вважає за необхідне виключити, оскільки не було підстав вирішувати питання щодо добросовісності набуття відповідачем спірного майна та щодо застосування приписів про позовну давність.
Відповідно до частини першої п.3,4 статті 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається : неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3,4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівського Національного Університету імені Івана Франка задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07 жовтня 2020 року змінити, виклавши мотиви рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш
Судді: Т.І.Приколота
Р.В. Савуляк