Постанова
Іменем України 
 
20 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 441/630/17
провадження № 51–5185км20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:                                                        
 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 , 
прокурора                                         ОСОБА_5 , 
у режимі відеоконференції:
засудженого                                    ОСОБА_6 ,
виправданого                                  ОСОБА_7 ,
захисників                                        ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргупрокурора ОСОБА_10 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 20 грудня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 липня 2020 року щодо 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Здолбунова Рівненської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, та
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Львова, зареєстрованого у тому АДРЕСА_3 , жителя АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
 
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Городоцького районного суду Львівської області від 20 грудня 2019 року  ОСОБА_6  визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 272 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, що пов`язані з контролем за дотриманням правил безпеки під час виконання робіт із підвищеною небезпекою, на строк 3 роки.
 
Суд визнав  ОСОБА_6  винуватим у тому, що він у вересні 2015 року, займаючи посаду начальника відокремленого підрозділу «Львівська дистанція водопостачання» державного територіально-галузевого об`єднання « ІНФОРМАЦІЯ_3 », будучи особою, на яку покладено виконання організаційно-розпорядчих функцій, та особою, на яку згідно з наказом від 3 березня 2014 року № ВОДЧ-83 «Про розподіл обов`язків між начальником дистанції, заступником начальника та головним інженером» покладено обов`язки з організації та функціонування системи управління охороною праці, перебуваючи за наказами ДТГО «Львівська залізниця» № 216 та 217 у щорічній черговій відпустці з 7 вересня 2015 року, переслідуючи особисту корисливу зацікавленість, дав вказівку ОСОБА_7 , який на той час виконував його обов`язки як начальника зазначеного вище відокремленого підрозділу, направити асенізаційний автомобіль та двох працівників цього ж підприємства для прочистки каналізаційної мережі в садівниче товариство « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що на території Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області.
 
Виконуючи вимоги ОСОБА_6 , ОСОБА_7 16 вересня 2015 року дав вказівку майстру з експлуатації та ремонту машин і механізмів ВП «Львівська дистанція водопостачання» ОСОБА_11 видати маршрутний лист водію асенізаційної машини ГАЗ ОСОБА_12 для поїздки в с. Суховоля Городоцького району Львівської області, за місцем розташування санаторію «Експрес», а майстру Мостиської дільниці                                    ВП «Львівська дистанція водопостачання» ОСОБА_13 вказівку щодо направлення слюсаря аварійно-відбудовних робіт.
 
Об 09:30 16 вересня 2015 року асенізаційна машина під керуванням ОСОБА_12 разом зі слюсарем ОСОБА_14 виїхала в с. Суховоля. В той же час ОСОБА_6 на власному автомобілі приїхав до ВП «Львівська дистанція водопостачання», розташованого у                  м. Львові на вул. Рудненській, 1, звідки забрав машиніста бурової установки цього підрозділу ОСОБА_15 і доставив його в с. Суховоля за місцем свого проживання.
 
ОСОБА_6 , будучи безпосереднім керівником підприємства, знаючи специфіку роботи, послуги, які надаються підприємством, і те, що роботи з прочистки каналізаційних мереж належать до робіт із підвищеною небезпекою, всупереч вимогам ст. 13 Закону України «Про охорону праці», підпунктом 2.14, 2.17, 2.20, 2.22 та 2.32 посадової інструкції начальника ВП «Львівська дистанція водопостачання» та вимогам підпунктів 8.2.7, 8.2.9 Правил охорони праці під час експлуатації водопровідно-каналізаційних споруд на залізничному транспорті», цього ж дня, близько 11:00, перебуваючи на подвір`ї власного будинку, розташованого на АДРЕСА_4 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, порушуючи свої функціональні обов`язки, з якими був особисто ознайомлений під підпис, нехтуючи встановленими правилами безпеки та легковажно розраховуючи на ненастання наслідків, надав вказівку підлеглим ? слюсарю аварійно-відбудовних робіт                             ОСОБА_14 та машиністу бурової установки ОСОБА_15 прочистити каналізаційну мережу на території свого домогосподарства, здійснюючи при цьому самостійно керівництво виконанням останніми вказаних робіт. Обвинувачений                    ОСОБА_6 не вжив заходів зі створення безпеки і сприятливих умов праці, додержання вимог Закону України «Про охорону праці», не забезпечив працівників засобами колективного та індивідуального захисту, не створив безпечних та сприятливих умов праці на робочому місці, належним чином не здійснив управління охороною праці на робочому місці, контролю за дотриманням правил внутрішнього розпорядку дистанції, вимог правил та інструкцій з охорони праці, не забезпечив слюсаря аварійно-відбудовних робіт ОСОБА_14 та машиніста бурової установки ОСОБА_15 запобіжним і захисним інвентарем для роботи у колодязі, перед спусканням працівників в колодязь не перевірив наявності газів у ньому, тобто не забезпечив усунення причин, що призводять до нещасних випадків.
 
Таким чином, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 16 вересня 2015 року, не маючи відповідного наряду і захисного інвентарю, виконуючи вказівку ОСОБА_6 , під час прочиски дворової каналізаційної мережі його домогосподарства внаслідок дії токсичних газів, які випаровувались у колодязі, де перебував ОСОБА_14 , а потім і ОСОБА_15 , вдихнули випари токсичного сірководню, внаслідок чого померли на місці події.
 
Також цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК, та виправдано через відсутність у його діянні складу кримінального правопорушення.
 
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 було обвинувачено в порушенні правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві або будь-якому підприємстві особою, яка зобов`язана їх дотримувати, що спричинило загибель людей і відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 272 КК, з огляду на те, що він, перебуваючи на посаді заступника начальника ВП «Львівська дистанція водопостачання», а 16 вересня 2015 року приблизно о 07:45 він у робочому кабінеті, виконуючи на той момент обов`язки начальника ВП «Львівська дистанція водопостачання» на час перебування ОСОБА_6 у щорічній черговій відпустці, отримав від останнього вказівку про направлення асенізаційного автомобіля та двох працівників підприємства для прочистки каналізаційної мережі за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме до будинку АДРЕСА_4 . Всупереч вимогам підпунктів 8.1.1, 8.1.4, 8.1.5, 8.2.6 Правил охорони праці під час експлуатації водопровідно-каналізаційних споруд на залізничному транспорті та вимогам пунктів 1, 5, 10, 13, 25 розділу 2 посадової інструкції заступника начальника ВП «Львівська дистанція водопостачання», будучи зобов`язаним забезпечувати контроль за виробничою діяльністю експлуатаційних дільниць, організовувати роботу зі створення безпечних і нешкідливих умов праці під час експлуатації технічного обладнання, забезпечувати функціонування системи управління охороною праці за колом своїх обов`язків, перевіряти стан охорони праці на робочих місцях та вживати заходів щодо усунення недоліків, забезпечувати належну координацію дільниць із ремонту та експлуатації водопровідно-каналізаційних мереж і споруд та всіх підрозділів дистанції щодо належної організації робіт, не створивши відповідної ремонтно-аварійної бригади у складі не менше трьох чоловік, не визначивши відповідального за безпечне ведення робіт (майстра або бригадира), який надалі не забезпечив бригаду необхідними засобами захисту та не брав участі у роботі бригади, надав вказівку майстру з експлуатації та ремонту машин і механізмів ВП «Львівська дистанція водопостачання» ОСОБА_11 видати маршрутний лист водію асенізаційної машини ГАЗ ОСОБА_12 для поїздки в с. Суховоля, а майстру Мостиської дільниці ВП «Львівська дистанція водопостачання» ОСОБА_13 вказівку щодо направлення слюсаря аварійно-відбудовних робіт ОСОБА_14 та машиніста бурової установки ОСОБА_15 у вказаний населений пункт для здійснення робіт з прочистки каналізаційної мережі, що відповідно до робочої інструкції слюсаря аварійно-відбудовних робіт п`ятого розряду ОСОБА_14 та робочої інструкції машиніста бурової установки п`ятого розряду не входило до їх функціональних обов`язків.
 
У зв`язку із зазначеним, слюсар аварійно-відбудовних робіт ОСОБА_14 та машиніст бурової установки ОСОБА_15 , виконуючи роботи з прочистки дворової каналізаційної мережі на території господарства ОСОБА_6 за вище вказаною адресою без відповідного захисного спорядження, внаслідок дії токсичних газів, які випаровувались у колодязі, вдихнули випари токсичного сірководню та померли на місці події.
 
Згідно із обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачувався у порушенні правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві або будь-якому підприємстві особою, яка зобов`язана їх дотримувати, що спричинило загибель людей, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 272 КК.
 
Районним судом було вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 21 липня 2020 року вирок Городоцького районного суду Львівської області від 20 грудня 2019 року щодо   ОСОБА_6 і        ОСОБА_7 змінив та ухвалив ОСОБА_6 вважати засудженим за ч. 2 ст. 272 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади та займатись діяльністю, що пов`язані з контролем за дотриманням правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою, на строк 3 роки.На підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК;
 
У решті вирок залишено без змін.
 
Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
 
У касаційній скарзі прокурор стосовно виправдання ОСОБА_7 вказує на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Також, на його думку рішення апеляційного суду в частині звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК є незаконним у зв`язку з неправомірним застосуванням норм цього кодексу і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості. Тому просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Своє прохання мотивує тим, що суди не надали належної оцінки доказам у справі; не було підстав не довіряти свідкам, показання яких були послідовними та незмінними; суди не аргументували, з яких підстав відкинуто докази обвинувачення. Посилається на те, що в резолютивній частині вироку суд не зазначив передбаченої законом підстави виправдання ОСОБА_7 , а також апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів. Крім того, стверджує, що апеляційний суд безпосередньо не дослідив доказів у судовому засіданні, призначаючи засудженому ОСОБА_6  покарання із застосуванням ст. 75 КК, належним чином не мотивував свого рішення про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Призначене покарання вважає недомірним вчиненому тяжкому злочину та його наслідкам.
 
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_6 вказує, що обставини, викладені у скарзі, не відповідають обставинам, дослідженим у суді апеляційної інстанції. Як стверджує, він просив пробачення у потерпілих, здійснював неодноразові спроби відшкодування шкоди та уклав з потерпілими договори про примирення і відшкодування шкоди, а тому під час апеляційного розгляду представник потерпілих відмовився від апеляційної скарги у зв`язку з примиренням потерпілих із засудженим. Також посилається на те, що суд обґрунтовано застосував до нього положення ст. 75 КК.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор частково підтримав касаційну скаргу представника органу публічного обвинувачення, просив рішення апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд в суд апеляційної інстанції.
 
Захисники, засуджений та виправданий заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, захисників, засудженого та виправданого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи касаційної скарги колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах. 
 
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
При цьому ст. 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставиться питання у касаційній скарзі.
 
Крім цього, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
 
За статтею370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
 
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
 
Вказаних вимог закону судом апеляційної інстанції під час перегляду вироку дотримано.
 
Доводи прокурора про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам 
статей 370, 419 КПК безпідставні та спростовуються матеріалами провадження.
 
З матеріалів провадження убачається, що вирок районного суду оскаржено 
з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
 
Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, зазначила, що з урахуванням фактичних обставин провадження, встановлених судом у результаті дослідження наданих доказів, вважає вирок законним і обґрунтованим, а жодної з обставин, визначених ст. 412 КПК, які би свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку, в апеляційній скарзі прокурора не вказано. 
 
Апеляційний суд дійшов переконання, що місцевий суд урахував усі обставини справи і зробив обґрунтований висновок про виправдання  ОСОБА_7 .
 
Так, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що суд першої інстанції правильно встановив, що допитані у судовому засіданні усі без винятку потерпілі вказали, що не мають жодних претензій до ОСОБА_7 та вважають його невинуватим; допитані в судовому засіданні свідки — працівники ВП «Львівська дистанція водопостачання» ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,                        ОСОБА_11 , ОСОБА_20 показали, що не чули, щоб заступник керівника ОСОБА_7 на нараді чи в інший спосіб давав незаконні вказівки потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_15  їхати на прочистку каналізації у приватне будинковолодіння їхнього керівника ОСОБА_6 . Також суд послався на фактичні дані, які містяться в наказах  про прийняття на роботу, про відпустку, посадові інструкції, висновки експертиз, та дійшов переконання, що досліджені докази жодним чином не підтверджують вчинення ОСОБА_7 злочину, який органом досудового розслідування ставиться йому у провину.
 
Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не мотивував, з яких підстав відкинув докази обвинувачення, а апеляційний суд не дав цьому належну оцінку, є необґрунтованими, оскільки було враховано показання свідків та надано їм оцінку. Відповідно до цих показань  ОСОБА_7 будь–яких розпоряджень щодо                          ОСОБА_15 і ОСОБА_14 не давав з огляду на те, що потерпілі виїхали на об`єкт, коли він був із бригадою на дільниці в с. Лапаївка.
 
При цьому Суд погоджується з висновками судів щодо оцінки фактичних даних акта форми Н-5 проведення спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався 16 вересня 2015 року. 
 
Згідно з актом причиною настання нещасного випадку стала поведінка ОСОБА_6 , який організував та керував роботами, зловживаючи службовим становищем, а                            ОСОБА_7 не забезпечив належного контролю за виробничою діяльністю працівників дистанції.
 
Під час оцінки цього доказу суди правомірно та обґрунтовано взяли до уваги окрему думку членів комісії щодо відсутності винуватості ОСОБА_7 . П`ять членів комісії із шести висловили окрему думку та вважають винуватим ОСОБА_6 з тих мотивів, що останній, зловживаючи службовим становищем і внаслідок своїх протиправних дій, перебуваючи у черговій відпустці самовільно забрав асенізаційний автомобіль та працівників підприємства для використання їхньої праці у власних потребах (очищення каналізаційного колодязя (ями) у своїй приватній садибі, не маючи на виконання оформлених документів, а того, що ОСОБА_7 давав якісь вказівки, не встановлено.
 
З викладених судами обставин не вбачається, що між діями ОСОБА_7 та наслідками, що настали, наявний необхідний і, що важливо, достатній причинний зв`язок, а тому висновки судів про відсутність в його діях складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 272 КК є обґрунтованими та вмотивованими.
 
Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК у частині необхідності повторного дослідження доказів є безпідставними. 
 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від                      21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду такий факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
 
Як вбачається зі звукозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції, прокурор не був обмежений у можливості заявити клопотання, підтримати доводи, викладені в апеляційній скарзі, при цьому апеляційний суд обґрунтовано вказав, що в судовому засіданні прокурор не ставив питання про дослідження доказів.
 
Як видно з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, обмежившись в ухвалі аналізом доказів, досліджених судом першої інстанції, і висновків цього суду, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився з оцінкою доказів, наданою місцевим судом, а отже застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 22, 23 КПК засадам змагальності та безпосередності дослідження показань, речей і документів.
 
Крім цього, в резолютивній частині вироку суд першої інстанції конкретизував підставу виправдання ОСОБА_7 , вказавши про відсутність у його діянні складу кримінального правопорушення, тому істотних порушень вимог ст. 373 та 374 КПК не допустив.
 
Зі змісту скарги убачається, що прокурор також порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
 
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові, відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
 
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Апеляційний суд урахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого                 ОСОБА_6  злочину, правильно встановив обставину, що пом`якшує покарання, ? щире каяття, дані про особу винуватого, який вину у вчиненому злочині визнав повністю, за місцем проживання характеризується позитивно, має інвалідність 2 групи та є особою похилого віку, несудимий, те, що заподіяну злочином шкоду відшкодовано ним усім без винятку потерпілим повністю, що підтверджується наданими представником потерпілих ОСОБА_21 договорами та актами про відшкодування шкоди від 18 та 20 липня 2020 року, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
 
Врахувавши обставини справи у їх сукупності, дані про особу винного, суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання у межах санкції статті обвинувачення та звільняючи від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнуто мети покарання. На час касаційного розгляду потерпілі не висловили свою незгоду щодо застосування до  ОСОБА_6 приписів ст. 75 КК.
 
З огляду на викладене призначене засудженому покарання з випробуванням відповідає вимогам кримінального закону, є справедливим та достатнім, а тому відсутні підстави для скасування судового рішення внаслідок м`якості, як про це вказує прокурор у касаційній скарзі. 
 
Інші доводи прокурора, що стосуються переоцінки фактичних обставин та достовірності доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
 
Перевіряючи матеріали кримінального провадження, суд касаційної інстанції не виявив таких порушень норм матеріального або процесуального права, чи невідповідності призначеного покарання, які би вели до зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає. 
 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 20 грудня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_10 ? без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                      ОСОБА_3