ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1737/19  Номер провадження 22-ц/814/695/21	Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І. І.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року, ухваленого у складі головуючого судді Омельченко І.І., повний текст судового рішення виготовлено 31 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області (долучено співвідповідачем у жовтні 2019 року), Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у розмірі 191958,00 грн. 
Позов мотивовано тим, що досудове розслідування кримінального провадження за №12015170240000964 від 14 серпня 2015 року (кримінальна справа №04580007), з правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 384 Кримінального кодексу України, триває з порушенням розумних строків досудового розслідування (протягом чотирьох років), і за увесь цей час слідчим не проведено повного обсягу необхідних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, не встановлені особи, причетні до вчинення злочину, у зв`язку з чим жодній особі до цього часу не повідомлено про підозру. Прокурори, які здійснюють процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні на недотримання розумних строків належним чином не реагують.
Усі ці обставини, на думку ОСОБА_1 , тривалий час порушують його права та спричиняють значну моральну шкоду, яка полягає у його душевних стражданнях, тривозі, нервозності та поганому настрої.
Розмір моральної шкоди у 191958,00 грн. ОСОБА_1 визначив з урахуванням частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шляхом множення кількості місяців перебування під слідством на розмір однієї мінімальної заробітної плати станом на день подачі позову (4173 грн.*46 міс.).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями посадових осіб органу досудового розслідування.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно вимог частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 серпня 2015 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12015170240000964 (кримінальна справа №04580007) внесено відомості з правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 384 Кримінального кодексу України, за фактом надання свідками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 завідомо неправдивих показань.
17 жовтня 2016 року слідчим Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Федь М.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12015170240000964.
Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року у справі №532/1943/16-к скасовано постанову слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Федь М.М.  про закриття  вказаного кримінального провадження.
22 травня 2018 року дане кримінальне провадження повторно закрите постановою слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Лукича О.В.
Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 листопада 2018 року у справі №532/2053/18 постанову слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області про закриття  кримінального провадження №12015170240000964 було скасовано, а матеріали справи направлено для продовження досудового розслідування.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (стаття 23 ЦК України).
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) викладена правова позиція, відповідно до якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань,або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно пункту 5 зазначеної постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати особі, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відмовляючи ОСОБА_1 у відшкодуванні моральної шкоди, місцевий суд, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статтею 303 Кримінального процесуального кодексу України встановлено право оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.
За правилом частини 2 статті 307 Кримінального процесуального кодексу України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. 
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.   
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17.
Твердження апелянта стосовного того, що неодноразове задоволення слідчими суддями Кобеляцького районного суду Полтавської області його скарг щодо скасування постанов слідчих про закриття кримінального провадження №12015170240000964 від 14 серпня 2015 року та направлення матеріалів кримінального провадження для продовження досудового розслідування є підтвердженням протиправних дій та бездіяльності слідчих Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області та прокурорів Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області, що, у свою чергу, призвело до завдання йому моральної шкоди, є хибним, тому що сам факт скасування судом постанов про закриття кримінального провадження не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки чинним законодавством, а саме нормами Кримінально-процесуального кодексу України, прямо передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження неправомірної постанови слідчого у встановленому порядку, який позивачем і було реалізовано.
Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, а також підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, де, зокрема, у справі «Кескін проти Нідерландів» (заява №2205/16) суд постановив, що  виявлення порушення складало достатню справедливу сатисфакцію щодо моральної шкоди, завданої заявнику.
Крім того, безпідставними є посилання ОСОБА_1 на неврахування судом першої інстанції тривалості досудового розслідування, не проведення слідчим усього обсягу необхідних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, не встановлення осіб, причетних до вчинення злочинів, а також безпідставне затягування досудового розслідування, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження даних обставин, не вказано, які саме дії, на його думку, мали б вчинятися правоохоронними органами, проте не були вчинені, а також належно не обґрунтовано з чого саме вбачається навмисне затягування досудового розслідування.
Таким чином, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтованого виходив із того, що він не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям постанов про закриття кримінального провадження та заподіянням такої шкоди. 
У свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 березня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                 О.О. Панченко

Судді                                                                                  Т.В. Одринська

                                                                               В.П. Пікуль