ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/5261/20 пров. № А/857/14643/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Качмара В.Я., Затолочного В.С.,
за участю секретаря судових засідань –                     Михальської М.Р.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року (головуючий суддя: Друзенко Н.В., місце ухвалення - м. Рівне, дата складення повного тексту рішення – 29.10.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення збитків, –
встановив:
ОСОБА_1 , 17.07.2020 звернувся з позовом до суду в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на його користь заподіяну шкоду, що спричинена неповним отриманням щомісячного довічного грошового утримання судді місцевого суду у відставці в сумі 1104317 грн 21 коп шляхом списання коштів з розрахункового рахунку пенсійного органу в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Рівненській області. 
Обґрунтовує позов тим, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ y редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно, зокрема з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат». У пункті 25 розділу XII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивач вважає, що йому як судді у відставці, який не проходив кваліфікаційного оцінювання, виплачувалось довічне грошове утримання без урахування вимог нового закону про зміну посадового окладу відповідно у 2017, 2018, 2019, 2020 роках, що визначалось у прожиткових мінімумах для працездатних осіб на 01 січня календарного року. Разом з тим пункт 25 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 та постанова правління ПФУ від 25.01.2008 № 3-1 (у редакції постанови ПФУ від 20.03.2017 №5-1) блокували виплату довічного грошового утримання на підставі рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11- р/2018.
Також, позивач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-ІІІ. Конституційний Суд України вважає, що запровадження згідно із положенням пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечать положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України. Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. 
Таким чином, позивач вважає, що йому до відшкодування підлягає неотримана частина щомісячного довічного утримання судді у відставці за період з грудня 2015 року по лютий 2020 року в розмірі 1104317,21 грн. На підставі викладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, що спричинена неповним отриманням щомісячного довічного грошового утримання судді місцевого суду у відставці за період з лютого по вересень 2020 року в розмірі 443815,20 грн.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилися сторони та оскаржили його в апеляційному порядку. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, пенсійний орган посилається на те, що при вирішенні цього спору судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог  та зобов`язав стягнути з відповідача майнову шкоду, що спричинена неповним отриманням щомісячного довічного грошового утримання судді місцевого суду у відставці. Крім цього, здійснивши розрахунок суми недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання, суд перебрав на себе дискреційні повноваження пенсійного органу.
Також, вказує, що Конституційним Судом України 18.02.2020 прийнято рішення № 2-р/2020, яким визнано неконституційним, зокрема пункт 25 розділу XII Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2020 № 1402. Однак, рішення Конституційного Суду № 2- р/2020 не містить положень щодо порядку його виконання.
Враховуючи наведене просить, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Третьою особою, 11.01.2021 подано письмові пояснення, в яких вказує, що не погоджується з твердженнями позивача, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону, порушено його право шляхом заподіяння майнової шкоди, а тому вважає апеляційну скаргу підставною та просить судове рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивачем, 26.01.2021 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує апеляційну скаргу відповідача.
Третьою особою, 23.02.2021 подано клопотання про розгляд справи без участі її представника.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце (а. с. 186, 187, 213).
У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволеною з таких мотивів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 вийшов у відставку з посади судді і отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, яке має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовляючи в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці діяло протиправно.
Крім цього, суд першої інстанції вважав за доцільне вийти за межі позовних вимог та для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача, стягнув з відповідача майнову шкоду, що спричинена неповним отриманням щомісячного довічного грошового утримання судді місцевого суду у відставці за період з лютого по вересень 2020 року в розмірі 443815,20 грн. (102157,20 грн. (113508,00 грн х 90%) х 8 (кількість місяців не виплати грошового утримання у відповідному розмірі) – 373442,40 грн (виплачене за лютий-вересень 2020 року грошове утримання судді у відставці)).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує довічне грошове утримання судді у відставці з 2015 року.
Перерахунок грошового утримання позивачу проводився, на підставі довідок ТУ ДСА України в Рівненській області, в 20.02.2017, 20.02.2018, 22.01.2019, 15.02.2019 (а. с. 41-56). 
Позивач 06.03.2020 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці (а. с. 58). До заяви позивач додав довідку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області від 04.03.2020  № 319-04/20 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2020 (а. с. 57).
Пенсійний орган, листом від 14.05.2020 № 182/03.6-21, повідомив позивача, що за заявою від 06.03.2020 зареєстрованою за № 852, йому відмовлено в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання (а. с. 10).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону № 1402-VIII зі змінами, щодо права на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В абзаці 4 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 зазначено, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження, згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402, різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.
Згідно з частиною 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, з 19 лютого 2020 року судді, які вийшли у відставку, мають право на розрахунок щомісячного довічного грошового утримання на підставі положень Закону України № 1402-VIII.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у рішенні від 16 червня 2020 року у справі № 620/1116/20 за результатами розгляду зразкової справи.
Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом спору у цій справі є стягнення з ГУ ПФУ у Рівненській області заподіяної шкоди, яка завдана законом, що визнаний неконституційним, зокрема, пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону № 1402-VIII, в наслідок чого, на думку позивача, він недоотримав щомісячне довічне грошове утримання судді в сумі 1104317,21 грн. 
Натомість, у спірних правовідносинах, позивач не заявляв вимог про перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання судді з 19.02.2020, отже, в силу вимог ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглядати питання про протиправність дій пенсійного органу щодо відмови та зобов`язання здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , оскільки такі вимоги не заявлялися в позовній заяві.
Стосовно ретроспективного застосування рішення Конституційного Суду України з метою поновлення прав позивача, який ставить вимоги про матеріальне відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що пізніше визнані неконституційними, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно з ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
З резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 (п. 3), вбачається, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року   № 1402-VIII   зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Вказане рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено (п. 5).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України, згідно конституції і Закону № 2136-VIII, не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України лише конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закон   діє з моменту набрання ним чинності до втрати ним чинності, яка може наступити внаслідок його скасування, заміни його іншим   законом, закінчення терміну дії   закону   або ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання закону (його окремих положень) неконституційним.
Отже,   Закони   поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чинності.
Позиція щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. 
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Отже, до прийняття Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, пункт 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону № 1402-VIII підлягав застосуванню, оскільки був прийнятий законодавчим органом в установленому порядку.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що факт прийняття Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, не може вплинути на спірні правовідносини, також вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на відносини, що виникли до його прийняття.
Водночас, такий висновок узгоджується з принципом юридичної визначеності (res judicata). Дія принципу «res judicata» передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.
Згідно з ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
У свою чергу, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. 
Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно з ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.
Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в ст. 21 ЦК України.
В частині другій цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 
Тобто, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними, в розумінні ст. 21 ЦК України, не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.
Таким чином, зміст ст. 1175 ЦК України, дає підстави для висновку про необхідність її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується, а не тоді, коли такий визнається неконституційним.
За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2   ст. 22 ЦК України   особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Тобто, стаття 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманого довічного грошового утримання.
Отже, позовні вимоги позивача щодо відшкодування шкоди у вигляді недоотриманого довічного грошового утримання, не можуть бути компенсовані, оскільки не належать до складу реальних збитків, у розумінні   ст. 22 ЦК України.
Крім цього, відповідно до ч. 2   ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України   суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно   ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»   суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до практики ЄСПЛ однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. 
Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та  71378/10).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на момент виплати грошового отримання судді у відставці протягом спірного періоду в позивача не могло виникнути законних сподівань на виплату такого в більшому розмірі, оскільки до 18.02.2020 діяла правова норма пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону № 1402-VIII, яка була чинною.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь позивач шкоди, завданої   законом, що визнаний неконституційним, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 313, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області задовольнити. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 460/5261/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено 26.02.2021.