ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 березня 2021 року                                                                              
м. Київ                                                         
 
Справа №234/13537/19
Провадження №51-4505км20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                               ОСОБА_2 , 
                                                                     ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання               ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                     ОСОБА_5 ,
захисник                                                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засуджений                                              ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
                                             
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 10 лютого 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 01 липня 2020 року у кримінальному провадженні стосовно 
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Краматорську Донецької області, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючисьна істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суду) про скасування вказаних судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.
Свої доводи засуджений мотивує тим, що сторона обвинувачення не надала стороні захисту всю інформацію, на якій ґрунтується обвинувачення для того, щоб засуджений мав можливість підготувати свій захист.
Зазначає, що суд першої інстанції не надав йому можливості ознайомитись з матеріалами справи, що на його думку є істотним порушенням кримінального процесуального закону, а саме частин 1, 2 ст. 317 Кримінального  процесуального кодексу України (далі - КПК України). 
Крім того, стверджує, що висновки судів містять істотні суперечності, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а в судовому рішенні не зазначено, чому суд узяв до уваги одні докази та відкинув інші.
Також вважає, що висновки, викладені у судових рішеннях, не відповідають фактичним обставинам справи, судовий розгляд був проведений неповно та односторонньо, оскільки не були перевірені всі обставини, які були виявлені під час судового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог ст.363 КПК України. 
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Краматорського міського суду Донецької області від 10 лютого                 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначено йому покарання:
 - за ч.1 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік;
 - за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки;
 - за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки;
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 01 липня 2020 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Краматорського міського суду Донецької області від 10 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Як установлено судами, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у травні      2019 року під час проходження лікування у відділенні протитуберкульозного диспансеру, розташованого на АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно з корисливих мотивів вчинив, крадіжку чужого майна, яке належить ОСОБА_8 , а саме: ноутбуку торгової марки «Samsung», моделі R523 (NP-R523-DT04UA) у комплекті з зарядним пристроєм вартістю 3399,72 грн, після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_8 матеріальних збитків на вказану суму.
Крім того, 09 червня 2019 року приблизно о 09:00 ОСОБА_7 зайшов через хвіртку на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та, діючи з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, через двері гаражу проник у приміщення гаражу, після чого викрав металеву дробину (стрем`янка), довжиною 192 см, яка належить потерпілій ОСОБА_9 , та з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_9 матеріальних збитків на суму 388, 92 грн.
 
В подальшому 11 липня 2019 року приблизно о 10:00 ОСОБА_7 , не маючи законних джерел для існування, за відсутності постійного матеріального доходу, разом з ОСОБА_10 достовірно знаючи, що за адресою: АДРЕСА_2 на постійній основі ніхто не проживає, діючи з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом демонтування саморізів, якими було зачинено вхідні двері, котрі ведуть у середину літньої кухні, проник у вказане приміщення, після чого разом з ОСОБА_10 , якому не було відомо наміри ОСОБА_7 щодо вчинення крадіжки, виніс пральну машину «ДОНБАСС-3М» типу «СМР-1,5 (1981 року виробництва), яка належить потерпілій ОСОБА_9 за територію домоволодіння з метою подальшого її транспортування до пункту прийому металобрухту. Після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальних збитків на загальну суму 516, 67 грн.
 
Крім того, 14 серпня 2019 року приблизно о 09:00 ОСОБА_7 , знаходячись на зупинці громадського транспорту маршруту №7 на вул. Комерційній у                                       м. Краматорську Донецької області, побачив у потерпілого ОСОБА_11 сумку, з якої виглядали грошові кошти в сумі 4300 гривень, звідки викрав вказані грошові кошти у потерпілого, в результаті чого умисно, з корисливих мотивів заволодів майном, що належить ОСОБА_11 , однак його дії були помічені потерпілим, діючи відкрито, повторно, умисно, з корисливих мотивів, бажаючи довести свій злочинний умисел до кінця, відкрито, повторно заволодів майном потерпілого ОСОБА_11 а саме: вказаними грошовими коштами потерпілого, однак свій злочинний умисел до кінця довести не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий неподалік від місця вчинення злочину громадянами.
 
Позиції учасників судового провадження 
 
У судовому засіданні захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу, прокурор просив залишити вирок без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У касаційній скарзі, крім іншого, порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК України не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. 
З урахуванням зазначеного, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевіряти судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального  провадження та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, наявного у провадженні.
 
Щодо ненадання стороні захисту всієї інформації, на якій ґрунтується обвинувачення,  та можливості  ознайомитись з матеріалами справи
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що сторона обвинувачення не надала стороні захисту всю інформацію, на якій ґрунтується обвинувачення та ненадання можливості ознайомитися з матеріалами справи є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст.317 КПК України документи, інші матеріали, надані суду під час судового провадження його учасниками, судові рішення та інші документи і матеріали, що мають значення для цього кримінального провадження, долучаються до обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і є матеріалами кримінального провадження (кримінальною справою).
Частиною 2 ст.317 КПК України передбачено, що після призначення справи до судового розгляду головуючий повинен забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання. Під час ознайомлення учасники судового провадження мають право робити з матеріалів необхідні виписки та копії.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження  засуджений та його захисник після призначення справи до судового розгляду не заявляли суду клопотань про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, тобто не скористались своїм правом, передбаченим частиною 2 статті 317 КПК України, на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Водночас до початку судового розгляду учасникам судового провадження було вручено пам`ятки про їх права та обов`язки, про що свідчать письмові розписки з особистими підписами.
Крім того, з носія технічного запису судового засідання убачається, що головуючий суддя під час розгляду кримінального провадження з`ясовував в учасників судового провадження чи зрозумілі їм права та обов`язки, чи є клопотання. Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 зазначали, що права та обов`язки їм зрозумілі, клопотань про ознайомлення з матеріалами провадження не заявляли.
Після перегляду справи в апеляційній інстанції засудженим було подано клопотання про надання технічних записів судових засідань у суді першої інстанції для ознайомлення, з якими він ознайомився у повному обсязі, про що свідчить його розписка.
 
Щодо суперечливості висновків судів
Що стосується доводів засудженого про те,що висновки судів містять істотні суперечності, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а в судовому рішенні не зазначено, чому суд узяв до уваги одні докази та відкинув інші, є неспроможними.
Істотними, відповідно до частини 1 статті 412 КПК України, визнаються лише такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
У касаційній скарзі засуджений не наводить жодних обґрунтувань того, які саме висновки судів містять істотні суперечності, які докази суди взяли до уваги, а які відкинули та яким чином це позначилося на законності й обґрунтованості судових рішень.
Апеляційний суд, переглянувши вирок у межах апеляційної скарги, погодився з висновками суду першої інстанції щодо винуватості засудженого і залишив вирок без зміни. 
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Суд вважає, що в частині призначення покарання за ч.1 ст. 185 КК України слід застосувати положення ст. 5 КК України щодо зворотної дії кримінального закону в часі, з огляду на таке.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. 
З 01 липня 2020 року в Україні набув чинності Закон України від 22 листопада                   2018 року № 617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі – Закон України № 617-VIII). 
Згідно з ч. 2 ст. 12 КК України (в редакції Закону України № 617-VIII) кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. 
Санкцією ч. 1 ст. 185 КК України в редакції цього Закону передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років. 
Таким чином, кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України віднесено Законом України № 617-VIII до кримінальних проступків і покарання у виді позбавлення волі санкцією цієї статті в новій редакції не передбачено.
Нова редакція цієї норми закону про кримінальну відповідальність є більш м`якою, ніж попередня, оскільки із санкції статті виключено більш суворий вид покарання при альтернативній санкції, тому дія нового Закону поширюється на засудженого ОСОБА_7 , який вчинив крадіжку до набрання цим Законом чинності, тобто має місце зворотна дія закону в часі. 
З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що засудженому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання за ч.1 ст.185 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, а визначене судом на підставі ч.1 ст. 70 КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки слід залишити без змін.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення. 
У порядку ст.433 КПК України вирок Краматорського міського суду Донецької області від 10 лютого 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду                         від 01 липня 2020 рокустосовно  ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінити.
Призначити засудженому ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України покарання у виді обмеження волі на строк один рік;
 за ч.3 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк три роки;
 за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити засудженому ОСОБА_7 остаточне покарання  у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3