КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
Справа № 357/11426/19	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3813/2021	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Цукуров В.П.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
02 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
  Головуючого - Семенюк Т.А
  Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2020 року в справі за  позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про розірвання шлюбу,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_2  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 серпня 2015 року між сторонами укладено шлюб, від спільного шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, спільне життя у сторін не склалось, шлюбні відносини припинились, причинами розпаду сім`ї є різні погляди на сімейне життя та обов`язки, непорозуміння, психологічна несумісність і небажання покращити сімейні відносини. В сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми та припинили шлюбні відносини. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, оскільки збереження формально зареєстрованого шлюбу суперечить її інтересам, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 21 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №1217. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2020 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про розірвання шлюбузадоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 21 серпня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1217 розірвано.
Судові витрати залишено за позивачем.
Не погоджуючись з рішенням суду,   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду від 01 грудня 2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, вважаючи,  що судом порушено норми  процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що подано заяву про надання строку на примирення, де вказано про бажання збереження сім`ї, не встановив фактичні взаємини подружжя, не взяв до уваги наявність малолітньої доньки ОСОБА_3 , яка потребує повноцінної сім`ї.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом встановлено, що 21 серпня 2015року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області було зареєстровано шлюб між сторонами, про що зроблено актовий запис № 1217, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 15). 
В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 16).
Відповідно до Витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 грудня 2019 року Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зареєстровано кримінальне провадження за заявою ОСОБА_2 за правовою кваліфікацією ст. 125 КК України за фактом тілесних ушкоджень, спричинених їй ОСОБА_1 . 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами подружні стосунки припинені та збереження сім`ї неможливе.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки.
За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя  припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням  права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість  і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції відповідач заявляв клопотання про надання сторонам строку для примирення та вказав в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції, не з`ясував фактичні взаємини між сторонами та невчинив жодних дій спрямованих на примирення сторін по справі.
Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).
 У суді першої інстанції позивач категорично заперечувала щодо надання строку для примирення.
Колегія суддів також не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції проігнорував клопотання відповідача про надання строку для примирення подружжя та не враховано його бажання примиритися з позивачем, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2020 року позов задоволено та шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
26 червня 2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасовано заочне рішення суду від 14 лютого 2020 року. 
Як зазначено судом першої інстанції, відповідач в судові засідання не з`являвся, про розгляд справи був повідомлений належним чином, просив відкласти розгляд справи на інші дати.
Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву про розірвання шлюбу подано у жовтні 2019 року, рішення суду першої інстанції ухвалено 01 грудня 2020 року, тобто близько 1 року та 2 місяців справа перебувала в суді першої інстанції, за цей період сторони, мали достатньо часу, щоб досягти примирення.
В апеляційному суді справа перебуває з січня 2021 року, але до цього часу доказів щодопримирення сторонами суду не було надано.
Крім того, колегія суддів враховує, що 03 грудня 2019 року Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зареєстровано кримінальне провадження за заявою ОСОБА_2 за правовою кваліфікацією ст. 125 КК України за фактом тілесних ушкоджень, спричинених їй ОСОБА_1 .
У зв`язку із викладеним, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо необхідності збереження сім`ї через наявність малолітньої дитини, оскільки розірвання шлюбу стосується лише взаємовідносин сторін і не впливає на обов`язок виконання батьками своїх батьківських обов`язків відносно дитини.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.  
Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, спільне господарство вони не ведуть, шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.
А відтак перебування позивача в шлюбі з відповідачем порушує її права та впливає на її інтереси.
Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.
Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального та  процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, та не вбачає підстав для її скасування
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді