ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«16» березня 2021 року
м. Харків
справа № 639/4467/18
провадження № 22ц/818/517/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Дмитренко А. Ю.,
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б.
в с т а н о в и в:
У серпні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, який в подальшому уточнила, збільшивши позовні вимоги.

Позовна заява та заява про збільшення позовних вимог мотивовані тим, що 22 червня 2018 року вона надала ОСОБА_3 у позику грошові кошти в сумі 150 000,00 грн, що підтверджується його розпискою, які він мав повернути до 22 липня 2018 року, однак так і не повернув. Крім того, 23 липня 2018 року вона надала ОСОБА_3 у позику грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, що підтверджується його розпискою, які він мав повертати протягом трьох років платежами у гривні в еквіваленті 555,00 доларів США, починаючи з 23 вересня 2018 року та кожного 23 числа наступного місяця. Однак, ані 23 вересня, ані 23 жовтня 2018 року відповідач чергових платежів не здійснив, тому вона вважає за доцільне вимагати повернення всієї суми позики достроково.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 708 363,24 грн суми позики та судові витрати.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на її користь за договором позики від 22 червня 2018 року суму боргу у розмірі 150 000,00 грн, за договором позики від 23 липня 2018 року суму боргу 20 000,00 доларів США, що еквівалентно 558 363,24 грн, а також понесені витрати - 7740,68 грн, а всього 716 103,92 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 липня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду - відмовлено.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що всі грошові кошти ОСОБА_1 він повернув, про що вона склала відповідні розписки. Зазначив, що при поверненні грошових коштів ОСОБА_1 повідомила йому, що його розписки вона загубила. Вказав, що договірних відносин між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Капітал», печатка якого проставлена на розписках ОСОБА_1 , ніколи не було. Вказав, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. 

03 грудня 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказала, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, однак не подав до суду відзив на позов та докази на підтвердження своїх заперечень. Зазначила, що докази у вигляді її розписок створені відповідачем штучно, оскільки вони не складені власноруч та містять печатку товариства, де вона є директором. Оскільки відповідач протягом грудня 2017 року - серпня 2018 року був директором одного з товариств, належних їй як бенефіціарному власнику, у зв`язку з чим часто бував у її офісі, де знаходились пусті листі паперу з її підписами та печатками товариства для оформлення супровідних документів на продукцію, він мав можливість привласнити декілька з таких листів для використання у своїх цілях. Крім того, у цих розписках не вказано про неможливість повернення боргового документа боржнику.

Разом з відзивом ОСОБА_1 подано клопотання про призначення судової технічної експертизи документів, яке залишено без задоволення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, заочне рішення суду - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не виконав своєчасно зобов`язання з повернення ОСОБА_1 позики, тому її вимоги про стягнення з нього коштів є обґрунтованими.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 червня 2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 22 липня 2018 року у повному обсязі, про що власноруч склав розписку (а. с. 6 - копія, а. с. 58- оригінал).

23 липня 2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США строком на 3 роки з щомісячними виплатами, починаючи з 23 вересня 2019 року і в подальшому 23 числа кожного місяця до повного повернення з сумою кожного траншу в гривні, еквівалентному 555,00 доларів США за курсом Національного банку України на день повернення, про що власноруч склав розписку (а. с. 25 -копія, а. с. 58 - оригінал).

На підтвердження своїх доводів про повернення ОСОБА_1 боргу ОСОБА_3 надав копії розписок від 23 липня 2018 року та 27 серпня 2018 року за підписом ОСОБА_1 , за змістом яких вона підтвердила, що отримала від ОСОБА_3 суму коштів згідно розписки від 22 червня 2018 року у розмірі 150 000,00 грн та суму коштів згідно договору позики від 23 липня 2018 року у розмірі 20 000,00 доларів США та будь-яких претензій до ОСОБА_3 не має. Текст розписок надрукований на комп`ютері. Підпис ОСОБА_1 скріплено печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Капітал» (а. с. 145, 146).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 
 
 Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі, електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
  
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18.

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня  2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або уповноважена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У статті 545  ЦК України  передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що, не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договори позики, умови яких позичальником не виконано. Отримані у борг кошти не повернуто, у зв`язку з чим позикодавець має право на стягнення з позичальника суми боргу, зокрема, й на дострокове стягнення всієї суми позики за розпискою від 23 липня 2018 року, яку позичальник мав повертати частинами, але не приступив до виконання зобов`язання.

У заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилався на те, що борг ним повернуто у повному обсязі, що підтверджується копіями розписок ОСОБА_1 від 23 липня 2018 року та 27 серпня 2018 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 надав оригінали розписок ОСОБА_1 від 23 липня 2018 року та 27 серпня 2018 року, з яких вбачається, що ОСОБА_3 повернув борг ОСОБА_1 повністю.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник заперечували проти цих розписок та посилалися на те, що ОСОБА_3 міг самостійно на чистих аркушах паперу, де є печатка та підпис ОСОБА_1 надрукувати зміст цих розписок. Однак, не змогли пояснити, яким чином міг ОСОБА_3 заволодіти чистими аркушами паперу з підписом ОСОБА_1 та печаткою. Під час розгляду справи ОСОБА_1 та її представник заявили клопотання про призначення судової технічної експертизи, яке залишено без задоволення, оскільки, ОСОБА_1 з клопотанням щодо проведення судової технічної експертизи таких документів до суду першої інстанції не зверталась. Доказів неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції з об`єктивних причин нею не надано. Її посилання щодо того, що при розгляді заяви про перегляд заочного рішення суду таке клопотання було б передчасним, є безпідставними, оскільки вона не була позбавлена можливості заявити таке клопотання протягом розгляду справи судом першої інстанції. 

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що наявність оригіналів розписок про повернення боргу у ОСОБА_3 , наявність яких не спростовано позивачкою та її представником, є підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини у справі, що є підставою відповідно до статті 376 ЦПК України для скасування судового рішення, заочне рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню з відмовою ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Разом з тим, доводи ОСОБА_3 щодо того, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки судову повістку про виклик у судове засідання на 12 листопада 2019 року отримала його мати, яка хворіла та не повідомила його про розгляд справи, є безпідставними, оскільки протягом розгляду справи судом першої інстанції судові повістки направлялись на адресу, де зареєстровано місце проживання відповідача згідно відомостей ГУДМС в Харківській області (а. с. 15), та щоразу отримувались його матір`ю, що відповідає вимогам частини 3 статті 130 ЦПК України про належне повідомлення учасників справи, якою передбачено, що у разі, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, та у такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір в розмірі 11 611, 50 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - задовольнити.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 11 611, 50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          О.М. Хорошевський 

В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.