Справа № 461/5552/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М. 
Провадження № 22-ц/811/1807/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
        секретар Юзефовитч Ю.І., 
з участю представника апелянта адвоката Пащука А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Пащука Артема Ігоровича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року, постановлене в складі головуючої судді Мисько Х.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

       Позивачка ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд визнати автомобіль марки NISSAN NOTE, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним зі сторін право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного автомобіля без його реального поділу, залишивши його у спільній частковій власності сторін. В обґрунтування позову вказує на те, що 09.07.1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №7772 від 09.07.1999 року. В березні 2012 року, під час перебування у шлюбі, сторони за спільні кошти придбали автомобіль марки NISSAN NOTE, 2011 р.в., державний номер НОМЕР_2 , вартість якого на момент покупки складала близько 13 000 доларів США. Даний транспортний засіб був зареєстрований на відповідача. Угоди про поділ майна, яке є спільною власністю позивача та відповідача досягнуто сторонами не було. Відтак, просила позов задовольнити.
       Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року позов ОСОБА_2 - задоволено.
       Визнано автомобіль марки NISSAN NOTE, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
       Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіль марки NISSAN NOTE, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, без його реального поділу, залишивши його у спільній частковій власності.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000, 00 грн. судового збору.
       Рішення суду оскаржив представника ОСОБА_1 – адвокат Пащук Артем Ігорович.
       В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.
       Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач звернулась до суду з позовом, який не забезпечить належного судового захисту, оскільки в силу закону транспортний засіб є спільним майном подружжя та відповідно частки є рівними. Проте, транспортний засіб є неподільною річчю. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Тому, в даному випадку ефективним способом захисту зі сторони позивача мало б бути стягнення частки, а саме Ѕ вартості транспортного засобу, оскільки транспортний засіб є неподільною річчю та відповідач готовий був би сплатити Ѕ частку його вартості. 
       Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає частково. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Судом встановлено, що 09.07.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис № 772.
       Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Червоноградським ВРЕР ДАІ при ГУМВСУ у Львівській області, транспортний засіб NISSAN NOTE, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску зареєстрований за ОСОБА_1 з правом керування ОСОБА_2 (особливі відмітки).
       Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
       Згідно із ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).
       Транспортний засіб, автомобіль марки NISSAN NOTE, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, придбано 17.03.2012 році, тобто в період перебування сторін в шлюбі, і відповідно до положень статті 60 СК України цей транспортний засіб як майно є спільною сумісною власністю подружжя. 
       Право спільної сумісної власності подружжя на кожну річ, набуту за час шлюбу, презюмуєтся. Дана обставина не заперечувалась та не заперечується відповідачем.
       Транспортний засіб є неподільною річчю, тому в разі поділу майна неподільна річ підлягає присудженню одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Доказів такої домовленості суду не надано.
       У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
       У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
       Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
       Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі N 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, від якої не відступив і Верховний Суд, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 4 та ч. 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. 
       Спірний автомобіль фактично знаходиться у відповідача, позивачка не заявляла позовних вимог про присудження їй в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, відповідач також не заявляв позову про припинення права позивачки на частку в автомобілі, визнання за ним права власності на автомобіль в цілому із присудженням позивачці грошової компенсації вартості її частки в автомобілі, та відповідно, не вносив на депозитний рахунок суду вартість такої, а відтак і не обговорювалось питання згоди чи незгоди позивачки на присудження їй грошової компенсації вартості її частки. 
       В даній справі, із врахуванням зазначених роз`яснень, суд першої інстанції по суті правильно вирішив спір. Однак, враховуючи те, що мотивувальна частина рішення містить посилання про необхідність визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання ідеальних часток подружжя, а резолютивна частина рішення не містить посилання про визнання права за кожною із сторін на ідеальну частку, таку слід змінити, та вказати про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя права власності за кожнимпо 1/2 ідеальній частині автомобіля.
       За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань умотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
       В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми. 
Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що оскільки мотивувальна частина рішення містить посилання про необхідність визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання ідеальних часток подружжя у цьому майні без його реального поділу, а резолютивна частина рішення не містить посилання про визнання права за кожною із сторін на ідеальну частку, то таку слід змінити, та вказати про  визнання за сторонами в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля за кожним.
В решті ж колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
       Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме про зміну формулювання резолютивної частини рішення, та залишення в решті рішення суду першої інстанції без змін, що не змінює рішення суду по суті в частині вирішення майнового спору, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п.п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пащука Артема Ігоровича задовольнити частково.
       Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіль марки NISSAN NOTE, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, без його реального поділу та залишення його у спільній частковій власності – змінити.
       Викласти абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:
       «Визнати за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РЗНКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) за кожним право власності на Ѕ ідеальну частину автомобіля марки NISSAN NOTE, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, залишивши вказаний автомобіль у спільній частковій власності.»
       В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

       Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.