ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 лютого 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/2206/19 
Номер провадження 22-ц/816/179/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Сумська обласна державна адміністрація 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2020 року у складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 11 листопада 2020 року 

                                                    в с т а н о в и в :

04 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сумської обласної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди.
Свої уточнені вимоги (а.с. 84-86) мотивував тим що,  постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року задовольнив його позов до Сумської обласної державної адміністрації, справа № 818/238/16, визнано протиправною бездіяльність Сумської ОДА при розгляді його скарги № 88 від 02 вересня 2015 року. Вважає, що відповідачем було порушено його право на інформацію під час виконання ним владних (управлінських) функцій та службових обов`язків, в наслідок цих протиправних дій йому спричинена моральна шкода, яка полягає у необхідності захищати своє порушене право у судовому порядку, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Захист порушеного права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, для пошуку шляхів відновлення своїх прав він був змушений змінювати своє усталене життя, витрачати час на вивчення юриспруденції та необхідного для свого захисту законодавства. Усе це викликало у нього душевні страждання, хвилювання та переживання, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані. Просив стягнути з відповідача 1500 грн на відшкодування моральної  шкоди.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги – стягнути з відповідача 1500 грн на відшкодування моральної шкоди.
Вказує, що суд першої інстанції при вирішенні спору не застосував ст. 25 ЗУ «Про звернення громадян», згідно з якою громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірним діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги.  
Не погоджується з висновком суду про недоведеність заподіяння йому моральної шкоди Сумською обласною державною адміністрацією порушенням його права на інформацію, оскільки Європейський суд з прав людини вже давно визнав, що саме звернення громадянина до суду за відшкодуванням моральної шкоди, є підставою для її відшкодування. 
Вважає, що витрачений ним час для досягнення справедливості, шляхом вивчення законодавства для підготовки позовів та апеляційної скарги, є роботою, яка повинна бути оплачена за рахунок відповідача, шляхом відшкодування моральної шкоди. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між діями відповідача та його душевними переживаннями.  
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2019 року: 1921 грн х 100 = 192100 грн), тому розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Сумської обласної державної адміністрації зі скаргою № 88, в якій вказував на неналежний розгляд його звернення до Сумської ОДА № 66 від 27 липня 2015 року про надання відповідачем у відповіді на це звернення недостовірної інформації, про те, що за результатами розгляду скарги Сумською ОДА не вжито ніяких заходів для припинення порушень умов договору перевезення. Просив провести службове розслідування (перевірку) по фактах неналежного розгляду звернення № 66 та надання недостовірної інформації, а винних осіб притягнути до відповідальності за службову недбалість або корупцію. Також, просив повторно належним чином розглянути скаргу № 66 та надати об`єктивну, обґрунтовану інформацію, вчинити дії для захисту прав позивача та розірвання договору з перевідником (а.с. 21, 23).
Листом від 15 вересня 2015 року № 0973-18к відповідач повідомив про розгляд скарги № 88, та повідомлено позивачу про порядок укладення договорів з перевізниками, про розпорядника інформації, про транспортні засоби, що використовуються перевізниками для перевезення пасажирів та про відсутність скарг на перевізника.
Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року, справа № 818/238/16, позов ОСОБА_1   до Сумської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Сумської обласної державної адміністрації при розгляді скарги ОСОБА_1 № 88 від 02 вересня 2015 року (а.с. 3).
Позивач ОСОБА_1 вважав, що неправомірними діями Сумської ОДА були порушені його права і внаслідок цих протиправних дій йому завдано моральну шкоду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 того, що бездіяльність відповідача при розгляді його скарги № 88 від 02 вересня 2015 року стала причиною заподіяння йому моральної шкоди, яка призвела до виникнення у нього хвилювань, переживань, негативно відобразилось на його психоемоційному стані, не зазначено, які саме обставини змінилися в його житті, а сам факт визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.
Виходячи з вимог ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. При цьому, заявою є звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.
Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачений обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.
Стаття 2 Закону України «Про інформацію» визначає, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.
Згідно із ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.
У ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» йдеться про те, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 302 ЦК України визначено, що право на інформацію належить до особистих немайнових прав особи.
Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У постанові від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Також Пленум Верховного суду України у своїй постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням у справі № 818/238/16 встановлена протиправна бездіяльність Сумської обласної державної адміністрації щодо розгляду заяви ОСОБА_1 № 88 від 02 вересня 2015 року, чим порушено його особисте немайнове право на інформацію.
Проте, сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян».
Так, колегія суддів ставиться критично до доводів ОСОБА_1 щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
ОСОБА_1 в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги посилається на постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 15 серпня 2019 року у справі № 464/3789/17, які ухвалені за інших фактичних обставин справи та в яких Верховний Суд висловив загальні підходи до визначення та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням принципу належного врядування.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому, слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується – обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що преюдиційним є факт протиправності дій відповідача, які, вочевидь, мали негативний вплив на психологічний стан ОСОБА_1 та викликали у нього негативні емоції. Проте, на думку колегії суддів, такі негативні емоції не досягли рівня страждань, а позивач не довів, в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявився їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач свідомо займає активну життєву позицію, постійно звертається зі скаргами та заявами до органів державної влади та місцевого самоврядування з приводу надання йому інформації з тих чи інших питань. За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він зазнав додаткового психічного напруження під час розгляду його заяви за № 88 від 02 вересня 2015 року.
Крім того,  запитувана позивачем інформація та очікувана відповідь на питання скарги № 88 від 02 вересня 2015 року стосувалася питання надання неналежної відповіді на його скаргу № 66 від 27 липня 2015 року про дотримання перевізником умов договору перевезення пасажирів на маршруті Суми-Шостка, зокрема, щодо відповідності класу і комфортності поданих перевізником автобусів на вказаному маршруті, надання інформації про строк дії такого договору та зміст його умов, а також ініціювання перевірки дій перевізника і виконання ним умов договору перевезення, тобто, не зачіпала особистих інтересів ОСОБА_1 та не вимагала від нього вимушеного звернення до суду за захистом та відновленням його порушених прав та інтересів, як він про це зазначає.
Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду під час апеляційного провадження. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389  ЦПК України, апеляційний суд   

                                                 п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Судді :                                                                                    О.Ю. Кононенко

                                                                                                В.І. Криворотенко 

                                                                                                С.С. Ткачук