Справа № 426/7637/20 
Провадження № 33/810/16/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» лютого 2021 року                                           м. Сєвєродонецьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Луганського апеляційного суду Руденко В.В., перевіривши апеляційну скаргу першого заступника керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області Єрохіна Р.О., поданої разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Сватівського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року відносно  ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення, передбаченеч.1 ст.183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі-КУпАП), -
В С Т А Н О В И В :

       Постановою судді Сватівського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді 120 годин суспільно корисних робіт.
       На зазначене рішення суду першої інстанції першим заступником керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області Єрохіним Р.О. подана апеляційна скарга, в якій апелянтом, з посиланням на пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ у конкретних справах, частину першу статті 59 Конституції України, а також статті 251, 280, 268 КУпАП, порушується питання про скасування постанови судді Сватівського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року щодо  ОСОБА_1  по справі про адміністративне правопорушення, передбаченеч.1 ст.183-1 КУпАП, через неповноту судового розгляду і порушення права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на захист, та просить направити справу на новий судовий розгляд. Одночасно прокурор порушує питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження вказаного рішення суду першої інстанції.
       Вивчивши матеріали справи та перевіривши подану апеляційну скаргу прокурора на предмет її відповідності вимогам процесуального закону, вважаю, що скарга підлягає поверненню особі, що їх подала, з наступних підстав. 
Мотивуючи своє право на апеляційне оскарження рішення судді у справі про адміністративне правопорушення, прокурор у своїй апеляційній скарзі посилається на нормич.5 ст.7, ч.1 ст.287 та ст.ст.250, 294 КУпАП. Однак такі аргументи є безпідставними з огляду на таке.

Як зазначено в ч.1  ст.250 КУпАП  прокурор, заступник прокурора,  здійснюючи нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів при провадженні в справах про адміністративне правопорушення, окрім іншого, має право оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення.
Разом із цим, згідно з ч.2  ст.294 КУпАП  постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.
            Згідно зі  ст.287 КУпАП  постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.
            При цьому відповідно до положень ч.5 ст.7 КУпАП прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів виключно при застосуванні заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.
Отже, ч.2 ст.294 КУпАП  є спеціальною нормою відносно ч.1 ст.250 КУпАП, та встановлює вичерпний перелік осіб, наділених правом на апеляційне оскарження судового рішення, з якого прокурор, як учасник провадження у справах про адміністративні правопорушення,  виключений згідно Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ шляхом внесення відповідних змін у ч.2 ст.294 КУпАП.
Відповідно до  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В цьому аспекті положення ч.1 ст.287 та ч.5 ст.7 КУпАП кореспондуються з положеннями п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого однією із функцій прокуратури є нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Повноваження прокурора при здійсненні такого нагляду визначені ст.44 цього Закону і спрямовані на захист прав і свобод особи, під час її перебування у місцях тримання затриманих, попереднього ув`язнення, в установах виконання покарань, інших установах, що виконують покарання або заходи примусового характеру, які призначаються судом, додержання встановленого кримінально-виконавчим законодавством порядку та умов тримання або відбування покарання особами у цих установах, їх прав і виконання ними своїх обов`язків.
У свою чергу Ухвалою Конституційного Суду України від 08.12.2015 за №49-у/2015 встановлено неузгодженість положень ч.5 ст.7, ст.250, ч.1 ст.287 та ч.2 ст.294 КУпАП щодо повноважень прокурора оскаржувати постанови суду у справах про адміністративне правопорушення. Усунення таких розбіжностей може бути вирішене лише у законодавчому порядку.
Але до теперішнього часу зазначені суперечності правових норм законодавчим органом не усунуті.
Таким чином діючи норми Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлюють, що прокурор може реалізувати своє право на апеляційне оскарження у справах про адміністративні правопорушення у визначених законом випадках виключно на стадії виконання судового рішення. В інших випадках, виходячи зі змісту ч.2 ст.294 КУпАП, апеляційна скарга підлягає поверненню прокурору як така, що подана особою, яка не наділена правом апеляційного оскарження.
Натомість у справі щодо ОСОБА_1  про адміністративне правопорушення, передбаченеч.1 ст.183-1 КУпАП, прокурор Єрохін Р.О. подав апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Сватівського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року не на стадії його виконання, а саме з метою перегляду судового рішення в апеляційному порядку відповідно до правил ст.294 КУпАП.
Слід також зауважити, що доводами прокурора щодо незаконності рішення місцевого суду по даній справі є не заходи примусового характеру, які були застосовані місцевим судом щодо ОСОБА_1 за вчинене ним адміністративне правопорушення та які б були пов`язані з обмеженням його особистої свободи, а саме ті питання, які згідно ст.280 КУпАП підлягають з`ясуванню під час судового розгляду справи, із забезпеченням ОСОБА_1 передбаченими ст.268 КУпАП правами, зокрема правом на захист. Між тим такі функції та повноваження прокурора під час розгляду судом першої інстанції справ про адміністративні правопорушення, у яких прокурор не приймає участі, непритаманні йому відповідно до приписів Кодексу України про адміністративні правопорушення та статей 5, 20 Закону України «Про прокуратуру». У даному випадку прокурор фактично перебирає на себе функції захисту прав та інтересів особи під час судового розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Згідно статті 59 Конституції України кожному гарантується право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
Відповідно до ч.1 ст.271 КУпАП у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України.
Конституційний Суд України, розглядаючи звернення громадянина ОСОБА_2  щодо офіційного тлумачення, зокрема, статей 
268,  271  Кодексу  України  про  адміністративні  правопорушення, у пункті 4 мотивувальної частини свого Рішення 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000, Справа N 1-17/2000, зазначив, що з метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини і громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу – це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги.
Держава в особі відповідних органів визначає певне коло 
суб`єктів надання правової допомоги та їх повноваження. Аналіз 
чинного законодавства України з цього питання дає підстави 
визначити, зокрема, такі види суб`єктів надання правової допомоги: 
- державні органи України, до компетенції яких входить 
надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, 
Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо); 

- адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний 
професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є 
захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при 
вирішенні справ у судах та інших державних органах (частина друга 
статті 59 Конституції України); 

- суб`єкти підприємницької діяльності, які надають правову 
допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України; 

- об`єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і 
свобод (частина перша статті 36 Конституції України). 

        Таким чином, за результатами розгляду звернення громадянина ОСОБА_2 , Конституційний Суд України дійшов висновків про те, що положення частини першої статті 59 Конституції України про те, що "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав", треба розуміти як конституційне право підозрюваного, обвинуваченого і підсудного при захисті від обвинувачення та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з метою отримання правової допомоги вибирати захисником своїх прав особу, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи (пункт перший резолютивної частини Рішення КСУ).
Такі висновки КСУ узгоджуються з його ж висновками, викладеними у Рішенні від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, Справа №1-23/2009 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України, та який констатував, що положення частини першої статті 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу" треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує (пункт перший резолютивної частини Рішення).
Однак ані діючі норми Кодексу України про адміністративні правопорушення, ані положення статей 5, 20 Закону України «Про прокуратуру», в їх контексті з наведеними правовими висновками Конституційного Суду України, не наділяють прокурора повноваженнями по захисту прав та інтересів особи під час судового розгляду справ про адміністративні правопорушення.
У рішенні у справі «Мельник проти України» (Melnyk v. Ukraine) від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03., ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Таким чином, виходячи зі змісту ч.2 ст.294 КУпАП та враховуючи, що апеляційну скаргу подано  особою, яка не наділена правом апеляційного оскарження, її прийняття до розгляду не відповідало б  ані діючим  нормам національного законодавства, ані   правовим позиціям   викладених у  вищезазначених  рішеннях Європейського суду з прав людини, які є джерелом права, а тому апеляційна скарга прокурора Єрохіна Р.О. підлягає поверненню особі, що її подала. 

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області Єрохіна Р.О., яка подана разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Сватівського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року відносно  ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення, передбаченеч.1 ст.183-1 КУпАП, - повернути особі, що її подала. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО 
АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ                                  В.В. РУДЕНКО