Ухвала
Іменем України
 
09 лютого 2021 року
місто Київ
 
справа № 2010/2-1565/11
провадження № 61-997ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасник справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження: державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Івченко Дмитро Юрійович,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Івченка Д. Ю. (далі - державний виконавець) щодо накладення арешту на карткові спецрахунки ОСОБА_1 ; зобов`язати державного виконавця вирішити питання про зняття арешту зі спецрахунків.
Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що 02 вересня 2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Дергачівського районного суду Харківської області від 28 грудня 2012 року № 2/1565/2011.
06 травня 2020 року державним виконавцем постановлено про арешт карткових рахунків ОСОБА_1 . Цього ж дня заявник дізнався, що його пенсійну банківську картку та картку для накопичення грошових пенсійних коштів заблоковано.
На переконання заявника, такі дії державного виконавця є протиправними, а накладення арешту на його пенсійну банківську картку є незаконним.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 21 серпня 2020 року скаргу задоволено.
Визнано неправомірними дії державного виконавця щодо накладення арешту на карткові спецрахунки ОСОБА_1 .
Зобов`язано державного виконавця усунути порушення шляхом вирішення питання про зняття арешту зі спецрахунків.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося положеннями частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» та частини четвертої статті 150 ЦПК України.
Постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши постанову державного виконавця від 06 травня 2020 року про арешт грошових коштів боржника, встановив, що у наведеній постанові міститься застереження щодо неможливості арешту коштів боржника, що розміщені на банківських рахунках, накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом.
Також, суд встановив, що банківська установа не повідомила державного виконавця про наявність передбачених частиною третьою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» обставин, які унеможливлюють накладення арешту на рахунки, належні ОСОБА_1 ; відсутні докази, що ОСОБА_1 надав державному виконавцю відомості, що арештований ним рахунок, є пенсійним.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що виконання Акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) постанови державного виконавця про арешт коштів боржника свідчить про те, що банк не визнав рахунок ОСОБА_1 та кошти, розміщені на ньому, такими, на які законом заборонено накладення арешту та звернення стягнення.
Також суд апеляційної інстанції встановив, що рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для зарахування й інших, окрім пенсійних виплат.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що наведені обставини свідчать про помилковість висновків суду першої інстанції про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 18 січня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, залишити без змін ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 21 серпня 2020 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник вважає, що:
-          судом апеляційної інстанції не застосовано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 340/1018/19;
-          накладення арешту на пенсійні кошти, які зараховуються на рахунок АТ КБ «ПРИВАТБАНК», є незаконним, а посилання суду апеляційної інстанції, що банківська картка випущена не лише для пенсійних виплат, є помилковими;
-          судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення частини другої статті 18, частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» та частини четвертої статті 150 ЦПК України.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з врахуванням такого.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою державного виконавця 02 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом Дергачівського районного суду Харківської області від 28 грудня 2012 року № 2/1565/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 692 509, 16 грн та судового збору у розмірі 850, 00 грн.
Постановою державного виконавця від 06 травня 2020 року накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після ухвалення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером і отримує пенсію за віком, яка Пенсійним фондом України перераховується йому на його картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів 
(крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України 
«Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.
Наведені норми права визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому, стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.
Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до відомостей АТ КБ «ПРИВАТБАНК» рахунок на ім`я ОСОБА_1 відкрито для зарахування, у тому числі пенсійних виплат, тобто рахунок, на кошти на якому виконавцем був накладений арешт, є рахунком боржника, якій використовується для зарахування, зберігання грошей та здійснення різноманітних розрахунково-касових операцій боржника.
Також АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на яке правилами статті 52 Закону України 
«Про виконавче провадження» покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника виконало. Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що постанова виконавця містить застереження про непоширення її дії на спеціальні рахунки, арешт яких заборонено законом. Таким чином, після отримання такої постанови саме банк зобов`язаний був відповідно до вимог частини третьої статті 52 зазначеного Закону повідомити виконавця про цільове визначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на такому рахунку.
Такі висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20).
Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що у разі зарахування боржнику пенсійних виплат на зазначений поточний рахунок, на який накладено арешт, банк був зобов`язаний повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту пенсійних коштів.
Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо неврахування, зокрема судом апеляційної інстанції правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 340/1018/19, є безпідставним. Висновки, викладені у зазначені постанові, оцінювалися Великою Палатою Верховного Суду у справі № 905/361/19 у зв`язку із вирішенням питання про відступ від такого правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 344/8982/17, підстав для чого Великою Палатою Верховного Суду не знайдено.
Отже, наведені обставини свідчать, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми Закону України «Про виконавче провадження» щодо неправомірності дій приватного виконавця з накладення арешту на рахунок боржника.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судом апеляційної інстанції доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року є очевидно необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Івченка Дмитра Юрійовича, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний
 
                                                                                                            А. С. Олійник
 
                                                                                                            В. В. Яремко