ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3090/17  Номер провадження 22-ц/814/46/21	Головуючий у 1-й інстанції Крючко  Н.І.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді : Одринської Т.В.
суддів: Бондаревської С.М., Пікуля В.П
за участю секретаря судових засідань – Філоненко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Подільська районна у м. Полтаві рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Полтавивід 15 вересня 2020 року, 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.
Позов мотивовано тим, що він є власником 12/25 частини садиби по  АДРЕСА_1 . Земельна ділянка під домоволодінням позивача та відповідача перебуває у спільному користуванні з частками – 12/25 та 13/25 відповідно. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року було визначено порядок користування земельною ділянкою по фактичному користуванню – ОСОБА_2 земельну ділянку площею 280 кв.м, а йому земельну ділянку площею 270 кв.м. 
Вказував, що відповідач самовільно захопив та користується частиною земельної ділянки площею 10,8 кв.м., що належить йому на праві приватної власності, самовільно встановив межі, що невідповідають встановленому порядку користуванню земельноя ділянкою. 
Зазначає, що висновком експертного земельно-технічного дослідження № 1553 від 25 жовтня 2017 року встановлено, що площа фактичного користування його земельною ділянкою складає 259,2 кв.м., а ОСОБА_2 складає 290,8 кв.м. Площа земельної ділянки відповідача збільшилася на 10,8 кв.м, що призвело до зменшення площі його земельної ділянки. Експерт дійшов висновку, що фактичний порядок користування земельною ділянкою між співвласниками не відповідає порядку користування встановленому рішенням Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. Експертом запропоновано варіант визначення порядку користування земельною ділянкою у відповідності до схеми розподілу у висновку технічної експертизи від 15 грудня 1987 року. 
Вважає, що фактичний порядок користування земельною ділянкою, що склався між сторонами, не відповідає висновку технічної експертизи від 15 грудня 1987 року та висновкам рішення Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, чим створює йому істотні перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, порушує його права та законні інтереси, як власника землі.
У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована у АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 відновити межі земельної ділянки відповідно до рішення Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, та стягнути судові витрати.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Подільська районна у м. Полтаві рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою – відмовлено за безпідставністю та недоведеністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2013 року здійснено поділ в натурі домоволодіння, розташованого по  АДРЕСА_1 , відповідно до фактичного користування, між сторонами. 
Відповідачем вказане рішення суду виконано шляхом реєстрації його у відповідних органах та оформлено право власності на самостійний об`єкт нерухомості з присвоєнням адреси. 
Суд прийшов до висновку, що порядок користування земельною ділянкою не може бути встановлений між сторонами у справі, оскільки позивачем не зареєстроване право власності на окрему одиницю нерухомого майна, частини домоволодіння, його майно перебуває у спільній частковій власності.
Окрім того, факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачем, в установленому законом порядку, належними і допустимими доказами у даній справі не доведений.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вказує, що суд відмовивши представнику позивача у відкладенні розгляду справи, фактично позбавив сторони можливість укласти мирову угоду.
Зазначає, що суд першої першої інстанції послався на постанову Ленінського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року, які скасовані, та не викладені у них обставини не можуть вважатися встановленими.
Вважає, що суд помилково не врахував висновок повторної судової земельно-технічної експертизи № 2061 від 09 грудня 2019 року, яким встановлено що площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшилася на 14 кв.м., а площа земельної ділянки ОСОБА_3 збільшилася на 11 кв.м внаслідок зміщення лінії розподілу в бік земельної ділянки позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 12/25 часини садиби по АДРЕСА_1 , у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 квітня 1998 року.
       Відповідно до рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів Трудящих м. Полтави № 329 від 25 жовтня 1955 року представник Управління головного архітектора м. Полтави 09 грудня 1955 року проведено відвід садибної ділянки, що у АДРЕСА_1 , загальною площею 550 кв.м., під індивідуальне житлове будівництво забудовнику ОСОБА_4 .
   Згідно договору купівлі - продажу від 13 жовтня 1982 року, відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 13/25 часини будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 550 кв.м. та складається в цілому з будинку літ. «А-1» загальною жилою площею 550 кв.м. та складається в цілому з будинку літ. «А-1» загальною жилою площею 41,70 кв.м., сараїв «Б», «Д», уборної «Г», «д 1» та огорожі «№1». 
У відповідності до даного договору в користування відповідача за договором перейшли: кімната 2-5 площею 15,6 кв.м., кімната 2-4 площею 3,3 кв.м., кухня 2-3 площею 6,0 кв.м., веранда ІІІ площею 6,5 кв.м., кладова ІV площею 1,4 кв.м., сарай «Б», уборна «Г». В загальному користуванні огорожа №1. 
Даний правоустановчий документ зареєстровано 18 жовтня 1982 року у Полтавському МБТІ за №73 у реєстровій книзі №60.
У відповідності до технічної експертизи від 15 грудня 1987 року, визначено порядок користування земельною ділянкою, яка не розроблена, оскільки домоволодіння перебуває у спільній частковій власності.
Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2013 року, здійснено поділ в натурі домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 відповідно до фактичного користування, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Рішення апеляційної інстанції від 14 травня 2013 року виконано, здійснено поділ в натурі домоволодіння, відповідно до фактичного користування, в результаті чого відповідач ОСОБА_2 має у своїй власності окрему одиницю, якій присвоєно окрему адресу: АДРЕСА_1 . При цьому, позивачем дане рішення суду не виконано в частині реєстрації свого домоволодіння, як самостійного об`єкту права власності.
Законодавцем визначено, поняття преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови:
- обставина встановлена судовим рішення.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Таким чином місцевий суд вірно встановив, що дані обставини мають преюдиційне значення та доказуванню, а тим більше тлумаченню, не підлягають.
У відповідності до Постанови Ленінського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року у справі № 553/3520/15-а за позовом ОСОБА_1 до Ленінської районної у м. Полтаві ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Ленінської районної у м. Полтаві ради шостого скликання сорок восьмої сесії «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 09 квітня 2015 року в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 338 кв.м., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , згідно з кадастровим планом виготовленим ФОП « ОСОБА_5 » із складу земель житлової і громадської забудови міста - у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року Постанову Ленінського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 - залишено без змін.
Земельна ділянка між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично розподілена, кожен з власників користується відповідною частиною, яка огороджена.
У відповідності до довідки Управління Держгеокадастру у м. Полтаві Полтавської області від 20 січня 2016 року, у користуванні ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 338 кв.м., у відповідності до даної довідки, вбачається, що збільшення земельної ділянки відбулось за рахунок земель комунальної власності (землі запасу) ( т.1 а.с.83).
Відповідно до даних, що містяться у правовстановчих документах сторін, домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 550 кв.м., яка відповідно до довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» №4973 від 07 березня 2013 року, виділена на підставі рішення Ленінського районної ради народних депутатів трудящих №387 від 20 грудня 1955 року, за домоволодінням рахується також лишок землі площею 50 кв.м..
Порядок користування земельною ділянкою площею 550 кв.м., визначено рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, яким виділено в користування земельну ділянку площею 270 кв.м., яка на схемі варіанту №1 висновку технічної експертизи від 15 грудня 1987 року зафарбована синім кольором, а ОСОБА_2 земельну ділянку площею 280 кв.м., яка на схемі варіанту №1 висновку технічної експертизи від 15 грудня 1987 року зафарбована зеленим кольором.
Судом встановлено, що дане рішення суду було виконано сторонами, визначено порядок користування земельною ділянкою встановлений на місцевості та ці обставини визнавались сторонами.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2014 року встановлено, що за домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 550 кв.м., порядок користування даною земельною ділянкою визначений рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, при цьому на даний час розмір даної земельної ділянки збільшений та становить 626 кв.м..
При цьому, згідно висновку судової земельно - технічної експертизи № 1051 від 30 грудня 2013 року, виконаного судовим експертом Полтавського відділення Харківського НДІ судових експертиз ім. засл. пров. Бокаріуса, площа земельної ділянки становить 626 кв.м. у користуванні ОСОБА_2 перебуває частина цієї ділянки площею 335,1 кв.м., у ОСОБА_1 - площею 290,9 кв.м.. Даним висновком експертом визначено, що площа земельної ділянки, якою користується кожен з співвласників домоволодіння, збільшилася порівняно з площею земельної ділянки, яка виділялась у користування за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. В даному висновку зазначено, що межі земельних ділянок не змінювалися поза як вона з трьох сторін обмежена територіями інших домоволодінь, розбіжності у розмірі земельної ділянки можуть бути пов`язані виключно з більш точними замірами, ніж це робилось в 1988 році. За даним домоволодінням тривалий час рахувались лишки земельної ділянки площею 50 кв.м..
Згідно із ч.1 ст.88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Відповідно до ч. 4 статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Відповідно до статті 103 ЗК України, зазначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.
У відповідності до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
У відповідності до ст.392 ЦК України,власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно судової земельно - технічної експертизи № 2208 від 18 березня 2019 року, якою визначено, що згідно кадастрового плану, виконаного ФОП ОСОБА_6 , у 2019 році у фактичному користуванні співвласників домоволодіння знаходиться земельна ділянка площею 547 кв.м., що на 3 кв.м. менше площі, яка виділялася рішенням Ленінського райнарсуду м. Полтави від 04 березня 1988 року.
З 547 кв.м. земельної ділянки, у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 256 кв.м., у фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 291 кв.м. (Додаток №5).
У даному висновку зазначено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою не відповідає порядку користування, що встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. Не відповідність полягає в тому, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшилася на 14,0 кв.м., а площа земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилася на 11,0 кв.м..
Експертом вказано, що запропонувати варіанти розподілу земельної ділянки, яка розташованої у АДРЕСА_1 , загальною площею 550 кв.м., у відповідності до порядку користування встановленому рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року не можливо.
Виходячи з фактичної забудови та площі земельної ділянки, враховуючи вимоги п. 6.1.41 ДБН Б2.2-12:2018, на розгляд суду запропоновано варіант порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , максимально приближеними площами земельних ділянок, що зазначені в рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року( Додаток №6).
Суд першої інстанції зауважує, що встановити порядок користування земельною ділянкою площею 624 кв.м. між сусідами по домоволодінню, які є самостійними об`єктами права власності, мають окрему адресу, можливо при умові надання дозволу органами місцевого самоврядування на використання або приватизацію земельної ділянки, що знаходиться в межах червоних ліній вулиці.
Приймаючи даний висновок, місцевий суд зазначив, що для встановлення порядку користування вказаною земельною ділянкою необхідними умовами є: 1) особи повинні бути сусідами по домоволодінню, які є саме самостійними об`єктами права власності; 2) об`єкти права власності, мають окрему адресу; 3) при умові надання дозволу органами місцевого самоврядування на використання або приватизацію земельної ділянки, що знаходиться в межах чорних ліній вулиці.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку з яким погоджується колегія суддів, що порядок користування даною земельною ділянкою не може бути встановлений між сторонами у справі, оскільки позивачем не зареєстроване право власності на окрему одиницю нерухомого майна частини домоволодіннядо цього часу та його майно перебуває у спільній частковій власності.
При цьому, даним висновком встановлено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою не відповідає порядку користування, що встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. Така невідповідність полягає в тому, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшилася на 14,0 кв.м., а площа земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилася на 11,0 кв.м. При цьому, висновки наведені у даному висновку експерта № 2208 від 18 березня 2019 року, є суперечливими, оскільки по-перше: експертом наведено висновок щодо порядку користування, який повинен мати ряд умов у даній справі, в тому числі домоволодіння повинні бути самостійними об`єктами права власності, в подальшому судовий експерт не зазначає, за рахунок якої саме земельної ділянки зменшилася земельна ділянка ОСОБА_1 , а у ОСОБА_2 збільшилася. 
З аналізу висновків наведених експертом, місцевий суд прийшов до висновку, що експерт при складанні експертного висновку проводив лише матиматичне обчислення площі, але при цьому не вказав, що на 338 кв.м. у ОСОБА_2 мається дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, а у позивача відсутні будь-які дозволи органу місцевого самоврядування та відсутні докази погодження меж із іншими його сусідніми землекористувачами або землевласниками, що не виключає зменшення земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок інших сусідів.
Експертом у висновку додаткової земельно - технічної експертизи № 2061 від 09 грудня 2019 року, надано тим же експертом протилежні висновки зазначені у висновку № 2208 від 18 березня 2019 року, зазначивши, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшилася на 14 кв.м., а площа земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилася на 11,0 кв.м., в порівнянні з площами, які виділялися співвласникам домоволодіння рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, в результаті наступного:
- внаслідок невідповідності фактичної лінії розподілу земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з лінією розподілу даної земельної ділянки відповідно до схеми до варіанту №1 «Заключення технічної експертизи від 15 грудня 1987 року»;
- по причині зміни конфігурації фактичної лінії межі земельної ділянки зі сторони проїзду;
- внаслідок складання кадастрового плану земельної ділянки із застосуванням точних методів вимірювання земельних ділянок співвласників домоволодіння та використання спеціальних приладів при визначенні фактичних розмірів меж та площ земельних ділянок, в порівнянні з кресленням схеми до варіанту №1"Заключення технічної експертизи» від 15 грудня 1987 року.
Таким чином, вказані висновки експертизи місцевий суд вірно визнав неналежними доказами з огляду на їх суперечливість як між собою, так і по відношенню до матераілів справи та зібраних доказів.
Крім того суд зазначив, що сталість та незмінність спірної межі між вказаними частинами домоволодіння підтвердили в судовому засіданні і самі сторони як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що вказує про відсутність спору між ними з даного питанння, а також про тривалий добровільний фактичний порядок користуванняданою земельною ділянкою між ними, який був установлений, ще попередніми співвласниками.
Ураховуючи викладене суд першої інстанції прийшов до висновку, що факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою не доведений позивачем в установленому законом порядку належними і допустимими доказами у даній справі, а позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими
Окрім того, вірним є висновки місцевого суду стосовно відсутності підстав для задоволення доводів відповідача щодо застосування позовної давності та визнавши їх необґрунтованими, оскільки ухвалена 02 жовтня 2017 року Харківським апеляційним адміністративним судом постанова, стала підставою для звернення ОСОБА_1 24 листопада 2017 року з даним позовом.
Разом з тим, суд першої інстанції  дійшов вірного висновку про безпідставність вимог щодо відшкодування понесених відповідачем судових витрат, оскільки згідно положення ст. 137 ЦПК України  вони прямо суперечать порядку заявлення стороною на відшкодування, оскільки, ОСОБА_3 не надано орієнтованого розрахунку суми судових витрат, лише зазначена сума 5000 грн., яка жодним доказом не доведена.
За таких обставин висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, в силу ст. 141 ЦПК понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 383, 384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2020 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів.
У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.03.2021

Головуючий суддя :                                         Т.В. Одринська

Судді:                                                         С.М. Бондаревська

                                                                       В.П. Пікуль