ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 520/5559/2020
адміністративне провадження № К/9901/31337/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року (суддя Бідонько А.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року (судді Калиновський В.А., Сіренко О.І., Кононенко З.О.) у справі № 520/5559/2020 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2019 року по 27 березня 2020 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19 квітня 2019 року по 27 березня 2020 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на час видання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 квітня 2019 року № 88 про виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем не було проведено всіх необхідних розрахунків з позивачем, зокрема щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 209 рік включно. Такий розрахунок відповідач здійснив лише 27 березня 2020 року, а тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19 квітня 2019 року по 27 березня 2020 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28   вересня 2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Приймаючи означені судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
На рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування наведених у касаційній скарзі вимог указано, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень суди не врахували правову позицію Верховного Суду, висловлену у постановах від 06 березня 2020 року у справі № 1240/2162/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 30 січня 2019 року у справі №   910/4518/16, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків за результатами розгляду та вирішення адміністративної справи.
Окрім того позивач наголосив, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 520/1162/2020 задоволено його позов до військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19 квітня 2019 року. 
Стосовно початку перебігу строку звернення до суду з даним позовом позивач вказує, що згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі 4-рп/2012 для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Ухвалою від 08 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М. (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюка   А.Г., відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без змін, оскільки вважає, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій не є складовою заробітної плати, а тому відсутні підстави для застосування положень статей 116, 117 КЗпП України. Також відповідач наголошує на пропуску позивачем строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП, при зверненні з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.
Ухвалою від 27 січня 2021 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Позивач проходив дійсну військову службу за контрактом у Збройних Силах України на посаді заступника командира частини з озброєння – начальника технічної частини Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19   квітня 2019 року № 88 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира частини з озброєння – начальника технічної частини Військової частини НОМЕР_1 , який наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 11 січня 2019 року №17 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що посаду здав та з 19   квітня 2019 року виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Позивач, ні під час проходження військової служби, ні до дня виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (включно), передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відпустку за період з 2016 по 2019 рік не використовував та при звільненні грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки відповідач йому не виплатив.
Водночас, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 520/1162/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19 квітня 2019 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19 квітня 2019 року.
На виконання вказаного судового рішення відповідачем 27 березня 2020 року здійснено нарахування та виплату позивачеві грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік включно.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19 квітня 2019 року по 27 березня 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №   2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року №   95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Предметом судового контролю у цій справі є невиплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У справі, що розглядається, факт невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджений рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 520/1162/20.
Таким чином, судовим рішенням установлено, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив усіх належних позивачу виплат, а саме компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
За таких обставин Верховний Суд резюмує, що висновок судів попередніх інстанцій у цій справі про відсутність підстав для задоволення позову є передчасним, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України ґрунтуються на нормах закону. 
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вказує на те, що суди попередніх інстанцій, неправильно застосувавши норми матеріального права, не визначили розмір суми, що підлягає стягненню, не встановили час затримки розрахунку, не встановили відповідних фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення та не дослідили відповідні докази.
Водночас, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні.
У той же час положення статті 341 КАС України позбавляють можливості суд касаційної інстанції самостійно визначити розмір середнього заробітку за час затримки виплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
З огляду на це Суд не може погодитися або спростувати, як висновки сторін у справі стосовно суті спору, так і перевірити висновки судів попередніх інстанцій, оскільки дослідження та відсутність належної оцінки доказів, виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судових актів.
Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, то Суд зазначає, що оскільки предметом адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка не входить до структури заробітної плати, то підстави для застосування частини першої статті 233 КЗпП України відсутні. При цьому Верховний Суд акцентує увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону. 
Такого висновку Верховний Суд дійшов, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17 та від 23 грудня 2020 року у справі № 560/4006/19. 
Як обумовлено статтею 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1)   суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Оскільки під час розгляду даної справи суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення помилкового судового рішення, і виправлення відповідної помилки потребує з`ясування обставин і дослідження доказів, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд суду першої інстанції.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року – скасувати.
3. Справу № 520/5559/2020 направити на новий судовий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк