Справа № 127/32575/19
Провадження № 22-ц/801/682/2021
Категорія: 63
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В., 
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бойка В. М. в залі суду в м. Вінниці, повний текст судового рішення складено 21 січня 2021 року,   
у цивільній справі № 127/32575/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету ВМР за участю третьої особи Служби в справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку,

встановив:
       У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить їй відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.06.2018 року, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані за вказаною адресою. Реєстрація відбулась з дозволу позивача на прохання відповідачів на нетривалий час. Відповідачі відмовляються добровільно знятись з реєстрації, що перешкоджає позивачу розпоряджатись та користуватись належним їй нерухомим майном, оскільки вона змушена оплачувати комунальні платежі у збільшеному розмірі, і не в змозі оформити субсидію, а також позбавлена можливості здати його в оренду або продати.
Крім того відповідачі, не маючи будь якого права на користування належними позивачу житловими приміщеннями, постійно провокують сварки, ображають її, поводяться зухвало, спускають собак і цькують їх на неї, перешкоджають у доступі до будинку, не сплачують кошти за користування електроенергією, що також у значній мірі порушує законні права позивача та її інтереси.
У зв`язку з наведеним, просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням зобов`язавши Виконавчий комітет Вінницької міської ради зняти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з реєстрації місця проживання у будинковолодінні АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким її вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки вважає, що рішення постановлене з істотним порушенням норм матеріального і процесуального права, а також її законних прав та інтересів.
Скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що докази про наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням позивач та її представник не надали, не відповідає дійсності, оскільки сторонами була визнана та обставина, що ОСОБА_3 має пільги як учасник АТО, що не дає змоги їй як пенсіонерці скористатись субсидією, а у зв`язку з мізерною пенсією вона не в змозі оплачувати комунальні послуги. Крім того сторонами був визнаний і той факт, що реєстрація відповідачів, які є сторонніми особами і такими, що не мають і ніколи не мали права на проживання у її будинку та не були членами її сім`ї, що перешкоджає їй розпоряджатись ним, а точніше продати або здати в оренду. Вважає, що суд вирішуючи цей спір не застосував норми викладені в статті 41 Конституції України та статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтях 317, 319, 383, 391 ЦК України. Судом визнано встановленим той факт, що відповідачі були членами сім`ї спадкодавця. Таке твердження, на думку позивача, не відповідає дійсності і не доведене документальними доказами. Вказує, що відповідачі в будинку не проживали і не проживають, а мешкають, як вказав суд у рішенні в «времянці», однак згадане приміщення є літньою кухнею і не придатне для проживання через відсутність відповідних умов. Судом першої інстанції було вказано, що відповідачі сплачують комунальні послуги. Таке твердження також не відповідає дійсності, оскільки самі відповідачі вказали, що вони проживають у літній кухні без газу та електроенергії. Крім того судом не взято до уваги лист Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, який підтверджує той факт, що відповідачі у різні протиправні способи чинять їй перешкоди в користуванні належним їй майном (скандали, цькування на неї собак, самовільне підключення до електромережі, порушення спокою і т. д.), а тому висновок суду про відсутність таких перешкод не відповідає фактичним обставинам справи. Судом безпідставно стягнуто з неї на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 620 грн., оскільки розмір оплати послуг адвоката не співмірний із складністю справи та часом витраченим адвокатом і її розмір не обґрунтований. Вказує, що суд також безпідставно послався на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, оскільки вона до даних правовідносин ніякого відношення не має. 
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3  подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення і правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Стьоба Ю. М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задовольнити та скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2021 року як незаконне.
Відповідач ОСОБА_2 заперечила проти вимог апеляційної скарги просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л. А., спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_1 . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з: цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами номер АДРЕСА_2 , який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на будівлі № НОМЕР_1 (т.1 а.с.5).
Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого КП «ВМБТІ» 21.03.2018 на земельній ділянці знаходяться: житловий будинок, означений на плані літерою «А», загальною площею 80,6 кв.м., в тому числі житловою 60,8 кв.м., прибудова «А1», веранда «а», навіс «а1», погріб «П», літня кухня «в», тамбур «в», сарай «Б», сарай «б», сарай «б1», убиральня «Д», огорожа «Д», огорожа № 1,2, криниця № 3 (т.1 а.с.6).
Судом з`ясовано, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають в «врємянці», яка в технічному паспорті будинку значиться як «літня кухня - в».
Згідно з відповіддю Департаменту Архітектури та містобудування від 26.06.2018, рішенням Виконкому міської ради від 04.06.1987 № 200 будинок по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11).
У вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.19, 21, 40,41).
Згідно з довідкою № 173 від 13.02.2020 ОСОБА_2 проживає у «врємянці» за адресою АДРЕСА_1 , разом з чоловіком ОСОБА_3 з 2011 року по даний час, та дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . У будинку проживає також ОСОБА_9 (т.1 а.с.74).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відомостей про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження - відсутні (т.1 а.с.44-45).
В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживаючи у «врємянці», сплачують за житлово-комунальні послуги та здійснюють поліпшення житлових умов, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг (т.1 а.с.57-65), видатковими накладними (т.1 а.с.67-71,73), товарним чеком (т.1 а.с.72).
Отже суд дійшов висновку, що доказів про наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_1 позивачем ОСОБА_1 та її представником не надано.
Відповідно до листа Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, ОСОБА_1 зверталась із зверненням до вищевказаного відділу поліції про вчинення неправомірних дій ОСОБА_2 щодо права власності на спірне будинковолодіння. Однак за результатами розгляду звернення було встановлено, що ознаки кримінального правопорушення в даному випадку відсутні, у зв`язку з чим підстав для відкриття кримінального провадження не було. З ОСОБА_2 було проведено бесіду профілактичного характеру про неприпустимість протиправної поведінки відносно ОСОБА_1 . При цьому судом взято до уваги, що відповідних доказів про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення будь-яких неправомірних дій відносно позивача суду не надано, а тому суд критично поставився до вищевказаного листа, оскільки одне звернення позивача про неправомірні дії ОСОБА_2 відносно належного їй майна, не може свідчити про наявність перешкод у користуванні майном. Отже судом враховано, що між сторонами склались неприязні стосунки, однак позивач не надала доказів про те, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні її власністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивачем не доведено факту перешкод у користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_1 , а також враховуючи висновок Служби у справах дітей про недоцільність визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, тому не вбачає законних підстав для задоволення вимог позивача про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та зняття їх з реєстраційного обліку.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Предметом судового розгляду у цій справі є позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету ВМР за участю третьої особи Служби в справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Водночас особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Аналогічного змісту підстави зняття з реєстраційного обліку визначені у пункті 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі - Правила № 207).
Пунктом 28 Правил № 207 передбачено, що реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.
У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи.
Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення за формою згідно з додатком 17, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до документа, до якого вносяться відомості про місце проживання/перебування.
Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено виключно на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вирішення вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання є можливим лише при вирішенні спору про житлові права.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 759/20627/18 (провадження № 61-18702св20).
Так само у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 520/5442/18 (провадження № 14-440цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішення вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття третіх осіб з реєстрації місця проживання залежить (є похідним) від вирішення спору щодо права власності на квартиру.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заявлена у цій справі вимога про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження приватним житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідачів та її неповнолітніх дітей у вказаному будинку не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення з цих підстав відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Отже доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.

       Головуючий                                          Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                            І. В. Міхасішин 

                                                 М. В. Матківська