Справа № 450/811/17                                 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/2203/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Ванівського О.М.,
суддів – Крайник Н.П., Мельничук О.Я.
секретаря Матяш С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Петришин А.М. на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про (предмет спору): визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,-

встановив:

В березні 2017 року    ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1  про (предмет спору): визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Леон М.В. У житловому будинку крім позивачки також зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_1 , колишній чоловік позивачки. Відповідач у вказаному будинку фактично не проживає більше року, оскільки виселився з нього і переїхав в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, де проживає з їх сином ОСОБА_4 . Проте відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації.
Оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_2  – задоволено повністю.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Припинено ОСОБА_1 право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Петришин А.М..
В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.
Стверджує, що ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї власника будинку і вселився у спірний будинок у якості члена сім`ї ще в 2006 році, а отже у законний спосіб набув право користування житловим приміщенням у спірному будинку. Син ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з розпорядженням Пустомитівської районної адміністрації від 20.11.2015 року, місце проживання малолітнього сина – ОСОБА_4 разом з батьком. Оскільки станом на 20 листопада 2015 року, ОСОБА_4 було лише 10 років, і згідно із розпорядженням Пустомитівської районної адміністрації як органом опіки та піклування, його місце проживання визначено за батьком, то право його сина згідно вище наведеної норми на житло є похідним від його прав, а відтак вважає, що при втраті його права на користування житловим приміщенням, втрачає таке право і його син.
Також вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку, що виниклі між сторонами правовідносини регулюються ст.. 391, 406 ЦК України, а не статтею 405 ЦК України, та статтями 150, 156 ЖК України, що напряму регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин певний період. 
Також стверджує, що судом не було взято до уваги документи, які доводять, що у 2015 році ним було подано ряд скарг на позивачку до правоохоронних органів, в питанні перешкоджання йому у доступі до житла.
Просить суд рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Від адвоката Добушовського О.В. поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.
Від адвоката Шкарупської – Баранової Н.Б. поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що не встигли підготувати відзив на апеляційну скаргу.
Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання сторін та їх представників і на підставі ст. ст. 371 - 372 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю осіб, які не з`явились.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, протягом тривалого часу не проживає у житловому будинку по місцю реєстрації, не несе витрат, а тому реєстрація відповідача порушує права позивачки та створює останній незручності як власнику майна та позбавляє можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Леон М.В. 
Позивачка набула право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що також підтверджується рішення Пустомитівського районного суду від 13.06.2014 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і автомобіль та поділ спільного майна подружжя – відмовлено. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.02.2015 року.
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому її колишнього чоловіка.
До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі – Закон №1382-IV).
У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно з статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.
Факт не проживання відповідача ОСОБА_1 за місцем реєстрації встановлений рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.10.2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів, в якому зокрема зазначається, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_4 в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області з листопада 2015 року. На підтвердження цього факту суду надавались акти обстеження побутових умов житлового будинку в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області. Також розпорядженням Пустомитівської районної адміністрації від 20.11.2015 року визначено місце тимчасового проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .
Крім цього факт не проживання ОСОБА_1 більше року за місцем реєстрації у спірному будинку також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї виданим виконавчим комітетом Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 28.02.2017 року та довідкою Кротошинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 95 від 27.02.2017 року з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 не проживають.
Колегія суддів, зауважує, що відповідач зареєстрував місце проживання у спірному будинку як член сім`ї його власника, оскільки він постійно проживав разом з позивачкою і вів з нею спільне господарство, набувши, тим самим, право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач у зазначеному житловому будинку з 2015 року не проживає, що підтверджується дослідженими доказами.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia).
Колегія суддів звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власника будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Відповідного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17).
В даному випадку спір виник між власником жилого приміщення, який є одночасно і його користувачем, та іншим користувачем цього приміщення з приводу користування житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої  статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Саме по собі посилання на те, що ОСОБА_1 не має іншого житла, не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. 
За таких обставин визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком не може вважатись його порушенням права на житло, оскільки фактично в спірному будинку він не проживає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Петришин А.М. – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 11.02.2020 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.