ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3714/21 Справа № 199/4081/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.        
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», де третя особа Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, про визнання незаконними дій щодо режиму нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно з показаннями загальнобудинкового лічильника, зобов`язання здійснити перерахунок за спожитий газ, визнання дій незаконними та зобов`язання встановити індивідуальний газовий лічильник у квартирах позивачів, відшкодування моральної шкоди , –

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 звернулися до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» (далі – АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз»), товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (далі – ТОВ «Дніпропетровськгаз збут»), третя особа – Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди.
       Позовна заява мотивована тим, що вони проживають у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_1 – у квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 – у квартирі АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 – у квартирі АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 – у квартирі АДРЕСА_5 , ОСОБА_4 – у квартирі АДРЕСА_6 , та є споживачами природного газу.
       Позивачі звернулися до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» (далі – ПАТ «Дніпрогаз»), правонаступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», із заявою про безкоштовне встановлення індивідуальних лічильників газу у своїх квартирах.
       ПАТ «Дніпрогаз» необґрунтовано відмовило їм у встановленні індивідуальних лічильників газу і повідомило, що 11 квітня 2016 року було виконано роботи щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу.
       Вважали, що встановлення загальнобудинкового лічильника обліку газу у процесі споживання газу не відображає об`єм фактичного його споживання кожним споживачем багатоквартирного будинку окремо, унаслідок чого нараховуються суми за споживання газу, який насправді не використовувався споживачами. Договори між окремими побутовими споживачами, а саме ними, як власниками квартир, не обладнаних квартирними лічильниками газу, та відповідачами, зокрема щодо встановлення загальнобудинкового лічильника і проведення оплати за показниками такого лічильника, також не укладалися. Вказаними протиправними діями відповідачів порушено їхні права та їм завдано моральної шкоди.
       З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 просили суд визнати дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» і ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» неправомірними щодо нарахування їм з липня 2017 року обсягу та плати за спожитий газ за показниками загальнобудинкового газового лічильника; зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» здійснити ОСОБА_1 за його особовим рахунком № НОМЕР_1 , ОСОБА_2 за її особовим рахунком № НОМЕР_2 , ОСОБА_3 за його особовим рахунком № НОМЕР_3 , ОСОБА_5 за його особовим рахунком № НОМЕР_4 , ОСОБА_4 за її особовим рахунком № НОМЕР_5 , перерахунок плати за газ, починаючи з липня 2017 року, виходячи із діючих протягом вказаного періоду норм споживання газу для громадян у квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники; стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду у розмірі 20 000 грн у рівних частках на користь кожного з позивачів. Також, просили зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» встановити кожному з них індивідуальні лічильники газу та визнати неправомірними дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» у частині невстановлення індивідуальних лічильників у їх квартирах.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки індивідуальні лічильники у квартирах позивачів відсутні, проте у будинку, в якому ці квартири розташовані, встановлено загальнобудинковий лічильник, тому вимоги позивачів у частині визнання незаконними здійснених ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» за період з липня 2017 року нарахувань плати за газопостачання із застосуванням загальнобудинкового вузла обліку газу та зобов`язання здійснити перерахунок є безпідставними.
       ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» по відношенню до побутових споживачів є постачальником, а АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» (ПАТ «Дніпрогаз») – Оператором газорозподільної мережі (далі – Оператор ГРМ), унаслідок чого позовні вимоги про зобов`язання ПАТ «Дніпрогаз», правонаступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити перерахунок плати за газ за період з липня 2017 року по теперішній час у квартирах, в яких не встановлено індивідуальні лічильники, не відповідають положенням законодавства.
       Споживач має можливість забезпечити індивідуальний облік природного газу у своїй квартирі із джерел, не заборонених законодавством, встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок газорозподільного підприємства передбачено лише там, де не було передбачено встановлення загальнобудинкового лічильника природного газу. Таким чином, передчасними є вимоги позивачів про визнання дій неправомірними та зобов`язання встановлення індивідуальних лічильників обліку газу у їх квартирах. Позивачами належними та допустимими доказами не підтверджено факт завдання їм моральної шкоди.        
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
       Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визначений статтею 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» термін на забезпечення позивачів індивідуальними лічильниками газу, ще не настав, а тому їх вимоги є необґрунтованими та передчасними, оскільки відсутнє зі сторони АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» порушення прав позивачів.
       Прямої вказівки на виключний обов`язок АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» проводити дії зі встановлення індивідуальних лічильників газу положеннями законодавства не передбачено, тому вимоги позивачів щодо зобов`язання товариства встановити лічильники газу є безпідставними і необґрунтованими.
       Вимога позивачів про здійснення ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» перерахунку плати за спожитий природний газ з липня 2017 року є безпідставною, оскільки в останнього відсутні підстави та повноваження для здійснення перерахунку вартості спожитого природного газу за показами загальнобудинкового лічильника газу, обсяги якого визначено Оператором ГРМ, АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз». Правові підстави для стягнення на користь позивачів з відповідачів моральної шкоди відсутні, оскільки вину останніх у спричиненні такої шкоди не доведено.

       Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», де третя особа Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, про визнання незаконними дій щодо режиму нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно з показаннями загальнобудинкового лічильника, зобов`язання здійснити перерахунок за спожитий газ, визнання дій незаконними та зобов`язання встановити індивідуальний газовий лічильник у квартирах позивачів, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо нарахування ОСОБА_1 з липня 2017 року обсягу та плати за спожитий газ за показниками загальнобудинкового газового лічильника, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 .
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо нарахування ОСОБА_2 з липня 2017 року обсягу та плати за спожитий газ за показниками загальнобудинкового газового лічильника, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 .
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо нарахування ОСОБА_3 з липня 2017 року обсягу та плати за спожитий газ за показниками загальнобудинкового газового лічильника, розташованого за адресою: АДРЕСА_9 .
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо нарахування ОСОБА_4 з липня 2017 року обсягу та плати за спожитий газ за показниками загальнобудинкового газового лічильника, розташованого за адресою: АДРЕСА_10 .
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» здійснити перерахунок плати за газ ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_7 , починаючи з липня 2017 року та виходячи із діючих, протягом вказаного періоду, норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники.
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» здійснити перерахунок плати за газ ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_8 , починаючи з липня 2017 року та виходячи із діючих, протягом вказаного періоду, норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники.
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» здійснити перерахунок плати за газ ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_9 , починаючи з липня 2017 року та виходячи із діючих, протягом вказаного періоду, норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники.
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» здійснити перерахунок плати за газ ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_10 , починаючи з липня 2017 року та виходячи із діючих, протягом вказаного періоду, норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники.
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо не встановлення індивідуального лічильника газу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_7 .
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо не встановлення індивідуального лічильника газу ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_8 .
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо не встановлення індивідуального лічильника газу ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_9 .
       Визнано неправомірними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» щодо не встановлення індивідуального лічильника газу ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_10 .
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» встановити індивідуальний лічильник газу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_7 .
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» встановити індивідуальний лічильник газу ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_8 .
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» встановити індивідуальний лічильник газу ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_9 .
       Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» встановити індивідуальний лічильник газу ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_10 .
       В іншій частині позову – відмовлено.
       Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3363 (три тисячі триста шістдесят три) грн. 20 коп.
У апеляційній скарзі АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі просили залишити рішення першої інстанції без змін.
У відзиві ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» просив скасувати рішення першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у будинку АДРЕСА_1 та є споживачами природного газу (а.с.7-8,10,11,12-13 т.1).
       11.04.2016 у вищевказаному будинку ПАТ «Дніпрогаз», на теперішній час Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», за власні кошти було виконано роботи щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу згідно графіка на 2016 рік, а тому починаючи з липня 2017 року нарахування оплати за спожитий газ здійснюється за показаннями загальнобудинкового лічильника газу (а.с.16-17 т.1).
       Позивачі фактично проживають у багатоквартирному будинку: ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 - №1, ОСОБА_3 - №47 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_11 , квартири обладнані одним газовим приладом - газовою плитою, яка використовується для приготування їжі.
       Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 19 червня 2017 року № 816 про видачу ліцензії на розподіл природного газу ПАТ «Дніпрогаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Дніпро та Дніпропетровського району (крім сіл Любимівка, Перше травня, Балівка, Зоря, Маївка, Степове, Партизанське, Чумаки, радгоспу "Дзержинець") Дніпропетровської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації ПАТ «Дніпрогаз», на тепер Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз».
       Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.
       Відповідно до пунктів 2, 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.
       Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
       Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.
       Статтею 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.
       Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи, зокрема, перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
       Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.
       Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
       Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, пункт 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
       Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.
       Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.
       У пункті 1.4 Типового договору розподілу природного газу вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: "споживач" - фізична або юридична особа чи фізична особа-підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.
       Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ.
       Права та обов`язки споживачів визначені Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, а саме розділом IV "Ціна, порядок обліку та оплати природного газу", розділом V "Права та обов`язки споживача" та розділом VI "Права і обов`язки постачальника".
       Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ "Дніпрогаз", натепер Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а позивачі взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.
       Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
       У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
       Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.
       Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».
       Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС) Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
       Так судом встановлено та визнано сторонами, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 є споживачами природного газу, а ПАТ «Дніпрогаз», натепер Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.
       Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
       Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу», - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.) 
       Положенням постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.
       Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн. а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.
       Таким чином, позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 доведено, що вони виконували обов`язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачає встановлення індивідуальних газових лічильників до 01 січня 2021 року, оскільки між сторонами виникли правовідносини під час дії статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" в попередній редакції, коли строк встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі встановлено до 01 січня 2018 року.
       На дану обставину звернув увагу також Верховний Суд, скасовуючи рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та направляючи справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
       Також колегія суддів не приймає доводи апелянта, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки дана обставина не звільняє відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» від обов`язку встановити індивідуальні лічильники позивачам.
       Крім того, положення Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
       Судом також встановлено, що загальнобудинковий вузол обліку природного газу був встановлений за ініціативою ПАТ «Дніпрогаз», наразі АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», без погодження з мешканцями будинку, а тому встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із позивачами, які не погодилися з цим та звернулися до суду, та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивачів, оскільки у процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачами. Унаслідок бездіяльності ПАТ "Дніпрогаз", споживачі газу в одному будинку поставлені у нерівне становище.
       Частиною 1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
       Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що саме на АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.
       Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347 цс 18) та постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: 20 лютого 2019 року у справі № 212/5712/17 (провадження № 61-116 св 19), від 24 жовтня 2019 року у справі № 214/5776/17 (провадження № 61-13554 св 19), від 01 квітня 2020 року у справі № 202/2/18 (провадження № 61-22901 св 19).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що дії АТ “Оператор газорозподільної системи “Криворіжгаз” щодо відмови побутовим споживачам у забезпеченні індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками є незаконними, а тому вважає, що висновки місцевого суду в цій частині є обґрунтованими, а рішення суду про задоволення зазначених позовних вимог підлягає залишенню без змін.
Також, колегія враховує, що за час розгляду справи в Закон України “Про забезпечення комерційного обліку природного газу” були внесені зміни, зокрема і в статтю 6 цього Закону, якою передбачається строк встановлення газових лічильників для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі – до 01 січня 2021 року, а тому колегія суддів, ввжає, що судом вірно застосовано вказаний Закон, оскільки спірні правовідносини є триваючими, а позивачі не є винними в тому, що за час розгляду справи судом закон змінився.
Також, колегія суддів звертає увагу, що 05 березня 2021 року Верховною Радою України прийнято в цілому проєкт Закону України про внесення змін до Закону України “Про забезпечення комерційного обліку природного газу” (щодо перегляду термінів встановлення споживачам лічильників природного газу), яким передбачається строк встановлення газових лічильників для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі – до 01 січня 2023 року.
10 березня 2021 року вказаний закон направлений на підпис Президенту України.
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У разі помилкового посилання позивача не на ту норму закону суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що визнання за кожним позивачем права на забезпечення індивідуальним газовим лічильником за рахунок відповідача АТ “Оператор газорозподільної системи “Криворіжгаз” та встановлення в подальшому такого лічильника забезпечить оплату позивачам саме того об`єму газу, який ними спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.
Зі змісту статті 6 Закону України “Про забезпечення комерційного обліку природного газу” вбачається безумовний обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання – газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону України “Про забезпечення комерційного обліку природного газу” визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.
Отже, відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам частини першої статті 6 Закону України “Про забезпечення комерційного обліку природного газу”.
Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, колегія суддів вважає, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до статті 6 Закону України “Про забезпечення комерційного обліку природного газу” забезпечити за свій рахунок встановлення в квартирах позивачів індивідуальних газових лічильників.
При цьому результат аналізу положень Закону України “Про забезпечення комерційного обліку природного газу” свідчить про те, що Оператор ГРМ звільняється від обов`язку встановити лічильник газу для населення лише у випадку відмови побутового споживача від встановлення Оператором ГРМ лічильника газу чи самостійного встановлення побутовим споживачем лічильника газу із подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.
Однак, в ході судового розгляду не встановлено підстав для звільнення відповідача від обов”язку встановити індивідуальні лічильники газу, оскільки відсутні докази у підтвердження відмови позивачів від встановлення Оператором ГРМ лічильника газу чи самостійного встановлення позивачами, як побутовими споживачами лічильників газу. Зазначене було підтверджено позивачем ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції та не спростовано представником відповідача. Матеріали справи не містять доказів компенсації таких витрат споживачам послуг за самостійне встановлення лічильників.
З урахуванням наведеного можна дійти висновку, що відмова Оператора ГРМ встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. Водночас, враховуючи положення статті 5 Закону України “Про захист прав споживачів”, статті 3 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.
Врахувуючи вищевикладене, колегія вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       
Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз»  – залишити без задоволення.

       Рішення  Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року – залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий                  О.В. Свистунова

       Судді:                  Т.П.Красвітна

                 І.А. Єлізаренко