П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/2625/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
          
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого судді:  Шляхтицького О.І.
          суддів: Семенюка Г.В. ,  Домусчі С.Д. 
          розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року по справі № 400/2625/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому позивач просив:
- визнати незаконним рішення від 28.05.2020 № 370/03.20-р про відмову в призначенні пенсії;
- зобов`язати призначити, нарахувати та виплатити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі – Закон № 796) з 19.05.2020.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та працювали визначену кількість днів у зоні відчуження. Всі необхідні документи для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку позивач надав відповідачу. Єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, у тому числі і призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". 
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив, у якому зазначило, оскільки початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або працювали у визначених зонах з моменту аварії з 26.04.1986 по 31.07.1986 , незалежно від часу проживання або роботи в цей період. За даними трудової книжки позивач у період з 30.07.1985 по 30.06.1995  працював у районах Крайньої Півночі вахтово-експедиційним методом. Зазначений факт підтверджується відповідними довідками. Таким чином, позивачем не підтверджено постійне проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії з 26.04.1986 по 31.07.1986  та проживання до 01.01.1993  не менше трьох років. Викладене стало підставою для відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 15 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме не досконало проаналізовано доводи сторін та надані ними докази, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не враховано те, що до заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 додав довідку Словечанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 12.05.2020 №660 в якій зазначено, що позивач дійсно постійно проживав і був зареєстрований в селі Листвин Овруцького району Житомирської області з 26 квітня по 07 листопада 2001 року;
- - інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що позивач 19.05.2020  звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796. 
Рішенням від 28.05.2020  № 370/03.20-р відповідач відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю підтвердження факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років (а. с. 13-15).
Так, відповідачем досліджено довідку Словечанської сільської ради від 12.05.2020  № 660, згідно з якою позивач проживав та був зареєстрований у с. Листвин Овруцького району Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, з 26.04.1986  по 07.11.2001 (а. с. 11).
Однак за даними трудової книжки, позивач у період з 30.07.1985  по 30.06.1995  працював у "УПНП и КРС ПО "Белоруснефть", а з 01.07.1995  по 18.07.1998  – у "АО "Белорусское УПНП и КРС" у районах Крайньої Півночі та в місцевості, прирівняної до районі Крайньої Півночі, вахтово-експедиційним методом. 
Зазначений факт підтверджено довідками від 03.02.2020 № 01.11/Д-120 і від 03.03.2020  № 43. При цьому, відсутня інформація щодо фактичного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення в міжвахтовий період.
У зв`язку з викладеним, період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення відповідачем враховано за період з 19.07.1998  по 07.11.2001  (3 роки 3 місяці 18 днів). Не підтверджено постійне проживання позивача в зазначеній зоні з моменту аварії з 26.04.1986 по 31.07.1986 та проживання до 01.01.1993 не менше 3 років. 
Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із даним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у позовних вимогах суд першої інстанції виходив з того, що висновок відповідача про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії на підставі ст. 55 Закону № 796 відповідає приписам чинного законодавства та фактичним матеріалам справи.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно частини першої статті 26 Закону № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Відповідно до абзацу першого статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Пунктом 4 частини другої статті 55 зазначеного Закону особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Пунктом 5 частини другої статті 55 зазначеного Закону встановлено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа № 556/1153/17).
У справі, яка розглядається, суд пешої інстанції встановив, що за даними трудової книжки, позивач у період з 30.07.1985  по 30.06.1995  працював у "УПНП и КРС ПО "Белоруснефть", а з 01.07.1995  по 18.07.1998  – у "АО "Белорусское УПНП и КРС" у районах Крайньої Півночі та в місцевості, прирівняної до районі Крайньої Півночі, вахтово-експедиційним методом.ї
Отже, на позивача не поширюються положення пункту 4 частини другої статті 55 Закон № 796-XII, оскільки необхідною умовою є проживання або відпрацювання не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року у цій зоні гарантованого добровільного відселення.
Водночас, відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796-XII пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. 
Таким чином безпідставним є посилання позивача на те, що він має право для призначення пенсії на підставі статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Доводи апеляційної скарги 

Щодо доводу апелянта, в якому зазначено про те, що судом першої інстанції не враховано довідку Словечанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 12.05.2020 №660 в якій вказано, що позивач дійсно постійно проживав і був зареєстрований в селі Листвин Овруцького району Житомирської області з 26 квітня 1986 року по 07 листопада 2001 року, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 30.07.1985  по 30.06.1995 і з 01.07.1995  по 18.07.1998 позивач працював у районах Крайньої Півночі вахтовим методом повний робочий день, повний робочий тиждень.
З архівних довідок про заробіток для нарахування пенсії, видані державною установою "Гомельський міський архів" від 03.02.2020 № 01-11/Д-120, вбачається, що позивач отримував заробітну плату за період з липня 1985 року по червень 1995 року (за виключенням січня 1988 року – відпустка та лютого-квітня 1994 року – відсутні відомості).
Водночас, оскільки позивач фізично не міг з 26.04.1986 по 31.07.1986 постійно проживати у зоні гарантованого добровільного відселення, а станом на 01.01.1993  – прожити або відпрацювати у цій зоні не менше 3 років, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Проте, апелянт не погоджуючись із наведеним вище висновком суду першої інстанції, не надав до апеляційного суду жодного із контраргументів які б спростували висновки суду першої інстанції щодо свого місця проживання в період роботи у районах Крайньої Півночі вахтовим методом повний робочий день, повний робочий тиждень з 26.04.1986 по 31.07.1986, ні обґрунтованих заперечень з приводу цього висновку.
Інші мотиви та доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,  –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаїського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року - залишити без змін. 
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Домусчі С.Д.