Справа № 161/14034/20 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/30/21  Категорія: 84 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
13 січня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Ковалько О.М.,
державного виконавця Арсенюк О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) під час примусового виконання рішення суду, за апеляційною скаргою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)- Арсенюк Оксани Валеріївни на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року,

                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою на  бездіяльність державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) під час примусового виконання рішення суду.
Скаргу мотивує тим, що 05 серпня 2011 року державним виконавцем другого відділу ДВС МУЮ Іщенко Г.С. було винесено постанову ВП 28011516 про арешт його майна з метою виконання рішення суду від 30 березня 2011 року у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Довідкою Волинської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» усі зобов`язання згідно кредитного договору № 014/1107/82/37069 від 26 липня 2007 року скаржником перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» виконані повністю.
28 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС із заявою про закриття виконавчого провадження та зняття арешту.
18 серпня 2020 року ОСОБА_1 було отримано відповідь за змістом якої йому відмовлено у знятті арешту.
Вважає, що бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту є протиправною.
Просить визнати бездіяльність Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не зняття арешту накладеного на майно ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 28011516 - неправомірною.
Зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зняти арешт накладений на майно ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 28011516.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року  скаргу задоволено.
Постановлено визнати неправомірною бездіяльність Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) стосовно не зняття арешту на майно боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №28011516.
Зобов`язано уповноважену службову особу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зняти арешт на майно боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №28011516.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції та покликаючись на порушення судом норм процесуального права, державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Арсенюк О.В.  подала апеляційну скаргу у якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника  державної виконавчої служби, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.
Згідно з положеннями частин 2 і 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Судом першої інстанції було встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2011 року у цивільній справі №2-428/11, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 117712 грн. 47 коп. заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ  «Райффайзен Банк Аваль» по 588 грн. 56 коп. судового збору та по 60 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного.
Вказане судове рішення примусово виконувалося Другим відділом державної виконавчої служби у місті Луцьку, ВП №208011516. 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 наявне обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 11471920 накладене за постановою державного виконавця Другого відділу ДВС у місті Луцьку Іщенко Г.С. № 28011516, 05.11.2011 року
За змістом листа Другого ВДВС міста Луцька від 17 серпня 2020 року №71266, постановою державного виконавця від 26 грудня 2011 року виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п.2. ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження (в редакції, що діяла на той час).
Повторно виконавчий документ на виконання до Другого відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не надходив  та на даний час на виконанні не перебуває.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання.
Примусове виконання рішень судів та інших юрисдикційних органів законом покладено на державну виконавчу службу. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) закріплені у Законі України «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Звертаючись із заявою до державної виконавчої служби, боржник вказував, що оскільки заборгованість перед стягувачем повністю погашена наявні підстави для закриття виконавчого  провадження та зняти арешту з належного йому майна.
Порядок та підстави повернення виконавчого документа стягувачу були врегульовані статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції чинній на час здійснення виконавчої дії).
Встановлено, що виконавчий документ № 2-428 від 30 березня 2011 року було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».
Частиною 5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час здійснення виконавчої дії) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час здійснення виконавчої дії) виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках.
При цьому у ній не зазначено такого випадку, як закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.
Згідно з частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
За змістом ст. 47,49,50 Закону України « Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що погашення заборгованості за виконавчим документом відбулося після повернення виконавчого документа стягувачу у серпні 2012 року.
Частиною 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» в чинній редакції передбачено  вичерпний перелік підстав для зняття державним виконавцем арешту з усього майна ( коштів) боржника або його частини.
Повний розрахунок боржника зі стягувачем поза межами виконавчого провадження не входить у цей перелік.
З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить висновку, що державний виконавець приймаючи постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не допустив неправомірної бездіяльності в частині не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , оскільки така дія була не передбачена ЗУ "Про виконавче провадження".
Статтею 60 ЗУ "Про виконавче провадження"( в редакції чинній на день повернення виконавчого документу) та ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження" ( чинний) передбачено способи та порядок зняття накладеного арешту. 
Приписами даних норм не передбачено обов`язку державного виконавця знімати арешт у випадку повернення виконавчого документу стягувачу. 
При цьому положенням вказаних статей зазначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. 
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства .
З врахуванням викладеного, ОСОБА_1 не позбавлений можливості захистити своє право у порядок передбачений законом, пред`явивши відповідний позов.
Оскільки судом першої інстанції не правильно було встановлені фактичні обставини справи, не правильно застосовані норми матеріального права, що в свою чергу є підставою для скасування оскаржуваного судного рішення з ухваленням нового про відмову в задоволені скарги.
Керуючись ст. 367,369,374,376,381,382 ЦПК України, суд
                                        У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) - Арсенюк Оксани Валеріївни задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: