Дата документу 22.02.2021 Справа № 322/1366/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 322/1366/19 
Провадження №22-ц/807/526/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Шиш А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року, ухвалене у смт Новомиколаївка (повний текст рішення складено 13 листопада 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Форт", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації,- 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому вказував, що він, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ЗП № 142615 від 04 жовтня 2005 року, являється власником 1/3 частини земельної ділянки, загальною площею 7,31 га., кадастровий номер 2323684000:09:002:0013, розташованої на території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Інші 2/3 частини вищевказаної земельної ділянки належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Земельна ділянка була передана в оренду до ФГ "Форт" у січні 2008 року. Позивач зазначав, що не укладав та не підписував договір оренди вищевказаної земельної ділянки з ФГ "Форт" 01 січня 2016 року, що підтверджується результатами криміналістичного дослідження, який зроблений спеціалістом – криміналіст Кравченка О.А. У ньому спеціаліст – криміналіст дійшов висновку про те, що підпис в графі "Орендодавець" у договорі оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року "Орендодавець" ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - "Орендар" ОСОБА_4 , в акті прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) від 01 січня 2016 року виконано не ОСОБА_1 , вірогідно виконано ОСОБА_3 , виконано не ОСОБА_2 . Таким чином, договір оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року підписаний від імені позивача, але не ним, фактично, у сукупності із іншими доказами, вказує на недійсність договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року. В позові ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди землі від 01 січня 2016 року, укладений між ним, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФГ "Форт", зареєстрований виконавчим комітетом Вільнянської міської ради Запорізької області 22 червня 2016 року, та скасувати його державну реєстрацію.
       
Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав оцінку діям державного реєстратора і документам, які містилися в оригіналі реєстраційної справи, а саме оригіналу документу, який був зареєстрований державним реєстратором, як договір оренди землі, і при цьому не містив інформації про кадастровий номер земельної ділянки та підпису керівника ФГ «Форт». Скаржник вказує, що ніколи не підписував договору оренди землі з ФГ «Форт», і на підтвердження вказаних обставин ним надані належні та допустимі докази, а саме висновок спеціаліста-криміналіста з приводу дійсності виконання підпису у спірному договору оренди саме ОСОБА_1 , при цьому висновки спеціаліста співпадають з висновками експертизи призначеної в рамках цієї цивільної справи, а відповідно наявні підстави для задоволення позову. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі Державних актів на право приватної власності на землю, серії ЗП № 142615, 142616 та 142617 від 04 жовтня 2005 року на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення, кадастровий № 2323684000:09:002:0013, площею 7,31 га, розташована та території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Згідно з договором оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року вищевказана земельна ділянка передана в оренду ФГ "Форт", строком на 10 років.

За умовами договору оренди, орендодавці надають, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Підгірнянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Згідно п. 43 договору, спірний договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Даний договір оренди землі був зареєстрований 22 червня 2016 року реєстратором виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області.

З висновку експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07 квітня 2020 року № 4-19, підписи, які містяться в графах "Орендодавець ОСОБА_1 " в договорі оренди землі від 01 січня 2016 року, укладеному між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФГ "Форт" у двох примірниках, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір позивач не підписував та, відповідно, з істотними умовами цього договору не погоджувався, а відповідно договір не є укладеним, однак зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.

Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до частини першої якої істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання недійсним договору оренди землі від 01 січня 2016 року укладеного між ним, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФГ "Форт", зареєстрований виконавчим комітетом Вільнянської міської ради Запорізької області 22 червня 2016 року та скасування його державної реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд, дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі є необґрунтованими, з підстав невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права. З такими висновками колегія суддів апеляційного суду погоджується.

Відповідно до висновку експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07 квітня 2020 року № 4-19, підписи, які містяться в графах "Орендодавець ОСОБА_1 " в договорі оренди землі від 01 січня 2016 року, укладеному між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФГ "Форт" у двох примірниках, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експерта №4-19 від 07.04.2020 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи у цій справі призначеної за ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 04.02.2020 року, підписи які містяться в графах «Орендодавець ОСОБА_1 » в договорі оренди землі від 01.01.2016, укладеному між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФГ «Форт» у двох примірниках, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/1 б-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що переглядається ОСОБА_1 звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що він цей договір не підписував, умови його не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи, що позивач не заявляв негаторного позову про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, а просив визнати недійсним договір оренди землі, у задоволенні позову в цій частині обґрунтовано відмовлено судом першої інстанції.

Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з позовом, позивачем також заявлена вимога про скасування державної реєстрації договору оренди землі.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України).

Виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між ОСОБА_1 та ФГ «Форт», спору про право оренди на вказану вище земельну ділянку, оскільки, на думку позивача, ця ділянка фактично не була передана в оренду, договір оренди він не підписував, тому оспорюваний договір є неукладеним, а державна реєстрація зазначеного правочину порушує його права на користування та розпорядження зазначеною власністю.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 17 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як встановлено, договір оренди землі зареєстровано 22 червня 2016 року Виконавчим комітетом Вільнянською міської ради, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом супроводжується внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Власником 1/3 спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2323684000:09:002:0013 на час подання позову є ОСОБА_1 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗП № 142615 від 04 жовтня 2005 року.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Разом з тим, реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю – 1/3 часткою земельної ділянка сільськогосподарського призначення, кадастровий № 2323684000:09:002:0013, площею 7,31 га, розташована та території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Отже, реєстрація права оренди ФГ «Форт» вказаної частки земельної ділянки на підставі неукладеного договору оренди землі не відповідає вимогам закону.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), зареєстрованого виконавчим комітетом Вільнянської міської ради 22 червня 2016 року, щодо 1/3 частки земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий № 2323684000:09:002:0013, площею 7,31 га, яка розташована та території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), вказано, що під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення скасувати в частині відмови у задоволенні вимог позивача щодо скасування державної реєстрації договору оренди та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року у цій справі скасувати в частині відмови у задоволенні вимог позову з приводу скасування державної реєстрації договору оренди землі та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Форт", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації договору оренди землі – задовольнити.

Скасувати запис про державну реєстрацію речового права, проведену Виконавчим комітетом Вільнянської міської ради Запорізької області 22 червня 2016 року, а саме право оренди 1/3 частки земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий № 2323684000:09:002:0013, площею 7,31 га, яка розташована та території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області і належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 142615 від 04 жовтня 2005 року.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 лютого 2021 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О.В. Крилова

О.З. Поляков