ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 лютого 2021 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №592/10690/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/340/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 грудня 2020 року, ухваленого у складі судді Князєва В.Б., у приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, повний текст рішення виготовлено 03 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:
18 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на житлову площу.
Свої вимоги мотивує тим, що до весни 2020 року постійно проживала одна в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та зареєстрована за цією адресою по цей час. Відповідач є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 квітня 2006 року.
Після розірвання шлюбу відповідач добровільно покинув житло за вказаною вище адресою. Квартира ними не була приватизована. До цього часу саме відповідач є основним квартиронаймачем.
У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований за однією адресою з позивачкою, вона не має можливості оформити житлову субсидію, а також не має можливості скористатися своїм правом на приватизацію житла. Реєстрація відповідача з позивачкою за однією адресою має для неї зайві витрати по сплаті комунальних платежів.
Посилаючись на вказані обставини, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом в кв. АДРЕСА_1 .
Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 01 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовив.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 грудня 2020 року по даній справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та визнати відповідача таким, що втратив право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 .
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд у рішенні зробив помилковий висновок щодо того, що відповідач нібито повернувся в спірну квартиру. 
Посилається на те, що відповідач добровільно покинув житло за вказаною вище адресою і багато років поспіль не жив у квартирі без поважних причин.
Стверджує, що висновок суду щодо недоведеності її позовних вимог не відповідає матеріалам справи, а саме наданим нею письмовим доказам та показанням свідків у судовому засіданні.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляцій скаргу, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.12.2020 року. Вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не втратив інтересу до спірної квартири, про що свідчить оплата за житлово-комунальні послуги та здійсненням ремонту у квартирі. Позивачка не довела належними та допустимими доказами факт не проживання та відсутності відповідача понад шість місяців без поважних причин у спірному житлі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до виписки із спільної постанови адміністрації та об`єднаного комітету профспілки тресту «Сумижилстрой» (протокол № 20) від 28.11.1990 року ОСОБА_2 взято на облік для отримання житлової площі (а.с. 33).
28.07.1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заселилися і стали проживати у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується квартирною карткою та довідкою про склад сім`ї № 14.03-08/55391 від 17.02.2020 (а.с. 13).
З 30.09.1989 року по 26.04.2006 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.04.2006 року був розірваний (а. с. 11), що підтверджується також копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 10).
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку № 14.03.-08/ НОМЕР_1 від 17.02.2020 року вбачається, що між сторонами відсутні родинні стосунки та вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).
Суд першої інстанції встановив, що між сторонами склалися неприязні відносини ще з часу розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу сторони не припиняли влаштовували сварки, у зв`язку з цим відповідач залишив спірну квартиру, а згодом залишила квартиру й позивач.
За адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_2 нараховано кошти за житлово-комунальні послуги (КП «Міськводоканал»), які ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не сплачували, у зв`язку з чим накопичилась заборгованість станом на 01.02.2020 року в розмірі 2122,16 грн. (а. с. 60).
24.07.2020 між ТОВ «Сумитеплоенерго» та ОСОБА_2 було укладено договір № 330 про реконструкцію заборгованості за житловим приміщенням: АДРЕСА_2 , відповідно до якого товариство надає споживачу розстрочку в погашенні заборгованості перед ТОВ «Сумитеплоенерго» за надані послуги терміном на 36 місяців з дня укладення цієї угоди. Станом на 24.07.2020 року заборгованість становила 27489,29 грн. (а.с. 64).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не втратив інтересу до спірної квартири, про що свідчить оплата за житлово-комунальні послуги та здійсненням ремонту у квартирі (а.с. 36-54).
Крім того з наданих відповідачем фотознімків вбачається, що квартира, до початку здійснення ним ремонтних робіт, перебувала в занедбаному, антисанітарному стані, що робило неможливим проживання в ній. 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України,- при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
Згідно ст. 72 ЖК України, - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що на момент вселення у спірну квартиру, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже були пов`язані родинними відносинами. Квартира сторонами не була приватизована та до цього часу саме відповідач є основним квартиронаймачем, він зареєстрований в спірній квартирі та іншого житла на праві власності чи праві користування не має. 
Встановивши, що відповідач не проживав в спірній квартирі з поважних причин, а саме: у зв`язку з неприязними стосунками з колишньою дружиною, перебування квартири в занедбаному стані, він ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири, як єдиного свого житла, а навпаки, оплачував житлово-комунальні послуги та здійснював ремонт у житлі, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки позивачкою не надано суду достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. 
Посилання позивачки в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими з огляду на те, що вона не вказала які саме норми було порушено.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України»№ 30856/03 від 02 грудня 2010 року). 
Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які давали б підстави для скасування оскаржуваного рішення суду. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 грудня 2020 рокув даній справі залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий :                                                 Т.А. Левченко 

Судді:                                                                 О.І. Собина 

                                                                        С.С. Ткачук