Дата документу 23.02.2021 Справа № 335/10173/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/10173/19 
Провадження №22-ц/807/199/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Калюжна В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів: секретар	Крилової О.В., Полякова О.З., Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,- 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, в обґрунтування позовних вимог зазначав наступне. 01.10.2013 року слідчим відділом Обухівського РВ ГУМВС України в Київській області внесено відомості до ЄРДР №12013100230001472 за ч.1 ст. 190 КК України. Постановою прокурора прокуратури Обухівського району Київської області від 12.04.2014 року перекваліфіковано склад кримінального правопорушення в вищевказаному кримінальному провадженні з ч.1 ст. 190 КК України на ч.4 ст. 190 КК України, з подальшим внесенням відомостей про перекваліфікацію до ЄРДР. 23.04.2014 року відносно позивача ОСОБА_1 було винесено повідомлення про підозру у вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. 21.05.2014 року ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області було надано дозвіл на затримання з метою приводу до суду підозрюваного ОСОБА_1 01.07.2014 року старшим о/у СУР Жовтневого РВ ЗГУ ГУМВС України в Запорізькій області позивача ОСОБА_1 було затримано в порядку ч.2 ст. 208 КПК України. 03.07.2014 року позивачу ОСОБА_1 повідомлено про підозру за вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. Ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області, клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 було задоволено, застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з альтернативою внесення застави у розмірі 200 мінімальних заробітних плат (243 600 гривень), того ж дня було внесено заставу. 29.10.2014 року ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області клопотання прокурора про покладення на ОСОБА_1 обов`язків було задоволено. 13.11.2015 року слідчим Обухівського ВП ГУНП в Київській області винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013100230001472 від 01.10.2013 року, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 1166, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 15 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач вказував, що він має право на відшкодування шкоди, яку він зазнав внаслідок вищезазначених незаконних дій. Завдана йому моральна шкода виразилась у порушенні нормальних життєвих зав`язків, погіршенні стосунків з оточуючими, негативних змінах в емоційному стані. Моральна шкода була спричинена йому внаслідок незаконного затримання. Враховуючи, що період перебування позивача під досудовим слідством склав з 01.10.2013 р. по 13.11.2015 р., позивач оцінив моральну шкоду у розмірі 3000000 грн. Крім того, позивач просив стягнути майнову шкоду у розмірі 478654 гривень, яка складається з: 243600 грн. – внесена застава на підставі ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області; 223000 грн. – витрати із залучення адвоката для отримання правничої допомоги та 12054 грн. – витрати на квитки для прибуття за викликом слідчого у м. Обухів Київської області та проживання у готелі.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету на його користь завдану майнову (матеріальну) шкоду в розмірі 478654 грн., та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 3000000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 до прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду - задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України (ЄДРПОУ 37567646, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 3 000 000 (три мільйони) гривень 00 копійок.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 235 054 (двісті тридцять п`ять тисяч п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.
Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 28 200 (двадцять вісім тисяч двісті) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що розмір моральної шкоди стягнутий за рішенням суду є невиправдано завищеним, оскільки суттєві моральні страждання, про які позивачем зазначено у своїй позовній заяві є лише його припущеннями і не доведені належними та допустимими доказами. Що стосується стягнення матеріальної шкоди, то позивачем не дотримано порядку відшкодування матеріальної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у зв`язку з тим, що позивач не звертався до відповідних державних органів для визначення розміру матеріальної шкоди, підстави для задоволення вимог позивача щодо її відшкодування відсутні. Витрати щодо надання юридичної допомоги у кримінальні справі не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і не можуть бути стягнуті як витрати на правничу допомогу у цивільній справі. Крім того, Державна казначейська служба України не порушувала прав позивача по цій справі і жодним нормативним актом або договором не передбачено цивільно-праової відповідальності органів Держказначейської служби за дії або бездіяльність посадових осіб прокуратури. Відшкодування зазначеної шкоди здійснюється державою у порядку, визначеному законом.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Київська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмови у задоволенні вказаних вимог у повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом першої інстанції безпідставно стягнуто суму моральної шкоди, яка є значно вищою за гарантований мінімум, визначений у ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Витрати на правову допомогу у кримінальному провадження у розмірі 223000,00 грн. стягнуті за рішенням суду, підтверджені актами здачі-прийняття робіт та квитанціями, що не є належним доказом понесення таких витрат. Крім того, при стягненні суми вказаних витрат судом не було враховано їх співмірності зі складністю справи. Що стосується доказів наданих на підтвердження витрат пов`язаних з прибуттям на виклик слідчого в м. Обухів, то слід зазначити, що прибуття позивача до м. Києва і проживання там не доводить, що вказані поїздки пов`язані з викликом слідчого. Що стосується стягнення матеріальної шкоди, то позивачем не дотримано порядку відшкодування матеріальної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у зв`язку з тим, що позивач не звертався до відповідних державних органів для визначення розміру матеріальної шкоди, підстави для задоволення вимог позивача щодо її відшкодування відсутні. Витрати на правову допомогу у цій справі у розмірі 28200,00 грн. заявлені до стягнення є неспівмірними зі складністю справи та не доведені належними доказами.

Відповідно до відзиву на апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коцюби М.В., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційних скарг є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.10.2013 року слідчим відділом Обухівського РВ ГУМВС України в Київській області внесено відомості до ЄРДР №12013100230001472 за ч.1 ст. 190 КК України.

Постановою прокурора прокуратури Обухівського району Київської області від 12.04.2014 року перекваліфіковано склад кримінального правопорушення в вищевказаному кримінальному провадженні з ч.1 ст. 190 КК України на ч.4 ст. 190 КК України, з подальшим внесенням відомостей про перекваліфікацію до ЄРДР.

23.04.2014 року ОСОБА_1 було винесено повідомлення про підозру у вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1 а.с.11-14).

21.05.2014 року ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області було надано дозвіл на затримання з метою приводу до суду підозрюваного ОСОБА_1 

01.07.2014 року старшим о/у СУР Жовтневого РВ ЗГУ ГУМВС України в Запорізькій області позивача ОСОБА_1 було затримано в порядку ч.2 ст. 208 КПК України.

03.07.2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №12013100230001472 від 01.10.2013 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КПК України.

01.07.2014 о 20:20 год. ОСОБА_1 було затримано в м. Запоріжжі в приміщенні кабінету №4 Жовтневого РВ ЗГУ ГУМВ України в Запорізькій області, про що складено відповідний протокол затримання від 01.07.2014 року (т. 1 а.с. 41-43).

Ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 03.07.2014 року, було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 30.08.2014 року, із можливістю внесення застави у розмірі 243600 грн. (т. 1 а.с. 27-29).

29.10.2014 року ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області на ОСОБА_1 було покладено обов`язки передбачені ч. 5 ст .194 КПК України (т. 1 а.с. 23-24).

13.11.2015 року слідчим Обухівського ВП ГУНП в Київській області винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013100230001472 від 01.10.2013 року, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення за ч.4 ст. 190 КК.

Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством з 23.04.2014 року (повідомлення про підозру) по 13.11.2015 року (дата постанови про закриття кримінального провадження), що загалом складає 1 рік 7 місяців.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що:
- позивач, перебуваючи під слідством протягом значного періоду часу, дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір зазначеної компенсації заявлений до стягнення у розмірі 3000000 гривень підлягає задоволенню, враховуючи час перебування позивача під слідством 1 рік 7 місяців та виходячи із висновку експерта від 15.04.2020 року;
- враховуючи належне документальне підтвердження отримання юридичних послуг за договором про надання правової допомоги від 21.05.2014 р., наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з Державного бюджету України на його користь 223 000,00 грн. майнової шкоди (надання правничої допомоги) та витрат пов`язаних із прибуттям на виклик слідчого у розмірі 12054,00 грн.;
- позовні вимоги в частині стягнення розміру застави на підставі ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 03.07.2014 року, не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи містять платіжне доручення №17 від 13.02.2015 року про повернення коштів (застави) на підставі ухвали Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 повернуто кошти (застава) у розмірі 243 600,00 грн. (т. 1 а.с. 148).
- участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордерами на надання правової допомоги, договорами про надання адвокатської допомоги, копіями свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанціями та Актами прийняття-передачі наданої правничої допомоги. Адвокати приймали участь у судових засіданнях, розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатами наданих послуг, розміром позовних вимог, тому, на підставі ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу підлягає стягненню у розмірі 28200 гривень.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі – Положення).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1)незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, відшкодовується у повному обсязі, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не містить імперативних вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має право звернутись до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст. 15,16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

При цьому відсутність повідомлень (роз`яснень) особі порядку та строків звернення за відшкодуванням шкоди, попереднього визначення розміру таких відшкодувань, не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 686/23731/15-ц від 20.09.2018 р.

Виходячи з наведеного, безпідставними є доводи апеляційних скарг з приводу безпідставності позовних вимог зв`язку з відсутності постанови (ухвали) уповноваженого органу про визначення розміру відшкодованої шкоди, як і доказів звернення до таких органів із відповідними питаннями.

При вирішенні вимог позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції виходив з конкретних обставин справи, часу перебування позивача під слідством та висновком експерта від 15.04.2020 року. Визначивши розмір моральної шкоди у 3 000 000,00 грн., суд першої інстанції вважав вказану суму достатньою компенсацією немайнових втрат позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками частково, в зв`язку наступним.

Стаття 16 ЦК України називає відшкодування  моральної шкоди  серед загальних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 

Конституцією України, а саме ст. 56, передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових  і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1167 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду. Акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може привести до виникнення деліктного зобов`язання, визначені у ЦК вичерпним чином.

Так, відповідно до  ч. 1 ст. 1176 ЦК України, спеціальний делікт виникає у відношенні   фізичної особи внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. 

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного  рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 

Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», де п. 1 ст. 1 п. 5 ст. 3  Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення  в ході розслідування  чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення  від  роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 4 Закону України  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», моральною шкодою є страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від  31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди,  протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння  позивачеві моральних чи фізичних  страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі  позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також  інші  обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведені вище норми закону, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи. 

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.

Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі позивач не надав доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому ніж встановлено вказаною нормою закону.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що висновки експерта від 15 квітня 2020 року, не відхиляються судом і прийняті до уваги при вирішенні питання щодо завдання позивачеві моральної шкоди. Між тим, оцінку розміру завданої моральної шкоди за висновками експерта, колегія суддів вважає завищеною. На думку колегії суддів, експерт не зазначив тих негативних наслідків та понесених моральних страждань позивачем які вказують на можливість стягнення моральної шкоди у розмірі який перевищує мінімальну заробітну плату, встановлену законодавством на момент відшкодування за кожен місяць перебування під слідством.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на  2021 рік" установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату:
у місячному розмірі: з 1 січня – 6000,00 грн.;
у погодинному розмірі: з 1 січня – 36,11 грн.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування позивачів під слідством здійснюється, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на час ухвалення апеляційним судом судового рішення.

Враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством з 24 квітня 2014 року (моменту повідомлення про підозру) по 13 листопада 2015 року (дати постанови про закриття кримінального провадження), тобто 18 повних місяців та 21 (з яких 15 робочих) днів, то розмір відшкодування моральної шкоди становить ((6000 грн. х 18 місяців = 108000,00 грн.) + (15 робочих днів або 120 робочих годин х 36,11 грн. = 4333,20 грн.)) = 112333,20 грн.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на суму 112333,20 грн., в решті в цій частині позов не підлягає задоволенню з зазначених вище підстав.

Щодо компенсації судових витрат позивача на правову допомогу у розмірі 223000,00 грн. та 28200,00 грн., слід зазначити наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Участь адвокатів, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які представляли інтереси позивача у справі і факт надання ними правової допомоги підтверджено ордерами на надання правової допомоги, договорами про надання адвокатської допомоги, копіями свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанціями та Актами прийняття-передачі наданої правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу заявлений до стягнення та підтверджений відповідними доказами складає 223000,00 грн. (у кримінальному провадженні) та 28200 грн. (у даній цивільній справі) відповідно

Однак керуючись принципом реальності, розумності та пропорційності, враховуючи, що вимоги позову щодо стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 112333,20 грн., позивачу має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. та 12000,00 грн. відповідно, які на думку колегії суддів є співмірними з задоволеними вимогами та справедливими.

При цьому, в апеляційному суді представник зазначив, надавши відповідні розрахунки, про надання правової допомоги позивачеві в ході апеляційного розгляду на суму 5 850 грн., ці витрати були вже понесені позивачем та теж, апеляційний суд вважає, підлягають стягненню на його користь.

Також позивачем документально підтверджені вимоги щодо стягнення витрат пов`язаних із проїздом та проживанням у м. Києва у розмірі 12054,00 грн., що підтверджено копією квитків та рахунками на проживання в готелі (т. 1 а.с.83-97), а тому вони обґрунтовано стягнуті за рішенням суду першої інстанції. Доводи скарг про те, що позивач проживав у м. Києві а не в м. Обухові де проводились слідчі дії, не спростовують того, що позивач проживав та приїздив до м. Києва саме за викликом слідчого, та в період коли проводились слідчі дії. А територіальна близькість (відстань між містами 47,7 кілометри) цих населених пунктів вказує на реальну можливість користування житлом в м. Києві та брати участь у проведенні слідчих дій у м. Обухові.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції помилково зазначив про стягнення моральної та матеріальної шкоди, витрат на правову допомогу з Державної казначейської служби України, а тому резолютивна частина рішення у відповідній частині підлягає зміні шляхом зазначення про стягнення на користь ОСОБА_1 встановленого розміру шкоди з Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги Київської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України підлягають задоволенню частково.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутих сум та зазначенні про стягнення на користь ОСОБА_1 встановленого розміру шкоди з Державного бюджету України.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку частковим задоволенням апеляційних скарг Державної казначейської служби України та Київської обласної прокуратури з держави на користь останніх підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам апеляційних скарг по 12779,95 грн.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково. Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року у цій справі змінити, виклавши резолютивну частину рішення у такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 112333(сто дванадцять тисяч триста тридцять три) гривні 20 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 12 054 (дванадцять тисяч п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у кримінальному процесі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції розмірі 5 850 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

В решті позову в зазначених частинах відмовити.»

Решту рішення суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні частини позовних вимог залишити без змін.

Стягнути з держави на користь Державної казначейської служби України та Київської обласної прокуратури судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг по 12779,95 грн. на кожну установу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 січня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков