ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 710/122/20 провадження № 22-ц/821/311/21 категорія 301030300  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.
секретар: Анкудінов О.І. 

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 
відповідач за первісним та зустрічним позовом:  ОСОБА_3 

розглянув в судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно. 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст вимог

04 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі в період із 09 вересня 1973 року по 14 липня 2004 року. Під час спільного проживання у шлюбі, а саме 27 квітня 1999 року сторони спільно придбали на підставі Біржевої угоди (договору) купівлі-продажу зареєстрованої 27 квітня 1999 року Смілянською біржею філією ТБ «Київська біржа нерухомості Джі-Ай-Пі» житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .
В свою чергу, оскільки Покупцем за Договором купівлі-продажу виступав ОСОБА_4 , то відповідно саме за ним був зареєстрований житловий будинок на праві власності. 
Вартість житлового будинку з надвірними будівлями станом на 30 січня 2020 року № 0048/он-20 становить 160 325 грн. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 
Після розлучення ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , яке відбулося 14 липня 2004 року, ОСОБА_4 одружився із ОСОБА_3 , з якою перебував у шлюбі та проживав у житловому будинку до дня своєї смерті. 
08 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В., яким була відкрита (заведена) спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , із заявою про видачу на ім`я позивача свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. 
В цей же день, 08 листопада 2019 року нотаріус у відповідь на заяву видав лист, в якому повідомив про те, що після смерті ОСОБА_4 на підставі поданих заяв від його спадкоємців: дружини ОСОБА_3 та сина: ОСОБА_2 про прийняття спадщини, нотаріусом заведена спадкова справа за № 41/2015 від 10 серпня 2015 року, втім оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок нотаріус не може видати в порядку визначеному ч. 1 ст.71 Законом України «Про нотаріат», свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - житловому будинку. 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача ОСОБА_3 , яка проживала разом із спадкодавцем до дня смерті та відповідно отримала всі особисті речі померлого в тому числі і належні йому документи, з проханням надати нотаріусу Договір купівлі-продажу та технічний паспорт на житловий будинок, однак відповідач повідомила, що у неї відсутні такі документи, тому позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом, оскільки іншого порядку визнання права власності на частку у житловому будинку, який є спільним майном подружжя: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 окрім, як в судовому порядку у позивача немає.
В позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера - А) загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею - 37,1 кв.м.; сіней (літера -а); сіней (літера - а1); сіней (літера - а2); сараю (літера - Б); погріба (літера - В); вбиральні (літера - Г); огорожі (№1); колодязя (літера - К), загальною вартістю 160 325 грн.
17 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який був батьком ОСОБА_2 . 
Так, за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Курінним А.В. 10 серпня 2015 року було відкрито спадкову справу за № 41/2015 після смерті ОСОБА_4 . Окрім ОСОБА_2 з заявою на прийняття спадщини також звернулася дружина спадкодавця ОСОБА_3 . 
27 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу на моє ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, однак той відмовив у вчиненні такої нотаріальної дії, посилаючись на ненадання в нотаріальну контору оригіналів документів щодо належності нерухомого майна спадкодавцеві, зокрема правовстановлюючого документа на житловий будинок. 
ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_3 , яка проживала разом із спадкодавцем до дня смерті та відповідно отримала всі особисті речі померлого в тому числі і належні йому документи, з проханням надати нотаріусу Договір купівлі-продажу та технічний паспорт на житловий будинок, однак відповідач повідомила, що у неї відсутні такі документи, тому ОСОБА_2 вимушений звернутися до суду з цим позовом, оскільки в зв`язку із втратою правовстановлюючого документа на житловий будинок, іншого порядку визнання права власності на це спадкове майно ОСОБА_4 окрім, як в судовому порядку немає. 
Крім цього ОСОБА_2 зазначив, що житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_1 . 
В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на спадкове майно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть № 156, а саме визнати право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера - А) загальною площею 58,3 кв.м, житловою площею - 37,1 кв.м.; сіней (літера -а); сіней (літера - а1); сіней (літера - а2); сараю (літера - Б); погріба (літера - В); вбиральні (літера - Г); огорожі (№1); колодязя (літера - К), загальною вартістю 160 325 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року первісний та зустрічний позови задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера - А) загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею - 37,1 кв.м.; сіней (літера -а); сіней (літера - а1); сіней (літера - а2); сараю (літера - Б); погріба (літера - В); вбиральні (літера - Г); огорожі (№1); колодязя (літера - К), загальною вартістю 160 325 грн.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера - А) загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею - 37,1 кв.м.; сіней (літера -а); сіней (літера - а1); сіней (літера - а2); сараю (літера - Б); погріба (літера - В); вбиральні (літера - Г); огорожі (№1); колодязя (літера - К), загальною вартістю 160 325 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 420,40 грн. 

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року в частині задоволення первісних позовних вимог мотивовано тим, що при вирішенні спору було встановлено, що спірний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний 27 квітня 1999 року під час спільного проживання в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , отже такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, який відповідно був придбаний за кошти, що також належали подружжю на праві спільної сумісної власності.
Під час укладення Біржевої угоди купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами в 1999 році була потрібна письмова згода іншої сторони подружжя, яка сторонами не надана. Однак, ЦК УРСР від 1963 року, який підлягає застосуванню в даній справі не містить такого поняття як нікчемний право чин. Сторонами ж не ставилася вимога про визнання Біржевої угоди купівлі-продажу будинку недійсною, тому правові наслідки, передбачені статтею 48 ЦК УРСР не були застосовані судом під час розгляду справи, оскільки вказана Угода не є такою, яка б була визнана судом чи законом недійсною, а предмет позову також не охоплював таку вимогу.
Позивачем за первісним позовом було доведено, що в офіційному шлюбі із ОСОБА_4 вона перебувала з 09 вересня 1973 року по 17 липня 2004 року, тому суд визнав не доведеними позовні вимоги про те, що ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_4 в цивільному шлюбі із 1998 року, оскільки дана обставина не має ніякого юридичного значення для розгляду справи так як перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Тому, з урахуванням вищевикладеного, доводи первісної позовної заяви ОСОБА_1 визнані судом повністю доведені належними доказами та встановленими обставинами у справі і з цих підстав первісний позов ОСОБА_1 був повністю задоволений.

Рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 мотивовано тим, що в матеріалах справи наявна обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка була винесена нотаріусом відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та ЗУ «Про нотаріат». Оскільки після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 41/2015 від 10 серпня 2015 року, заяву про прийняття спадщини подали дружина спадкодавця ОСОБА_3 та його син ОСОБА_2 , таким чином позивач за зустрічними позовними вимогами є особою, яка прийняла спадщину.
Оскільки спадкоємець ОСОБА_4 був власником Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулися двоє спадкоємців, тому ОСОБА_2 має право на ј частину вищевказаного будинку з надвірними спорудами.
Отже, на підставі вищевикладених обставин зустрічні позовні вимоги були повністю задоволені. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржила його до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі просила скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні первісного та зустрічного позовів.
Крім того, просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, пропущений позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 без поважних причин та відмовити їй в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строків позовної давності.
Судові витрати покласти на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом не враховано, що спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_4 на момент звернення до суду позивача за первісним позовом ОСОБА_1 минуло 5 років і 5 місяців. ОСОБА_1 не ставила питання про поновлення строку звернення до суду.
Суд не врахував, що в даному випадку трирічний строк позовної давності необхідно рахувати з 11 липня 2015 року, який позивачкою ОСОБА_1 пропущений без поважних причин.
Крім того, зазначено, що ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 протягом шести місяців після його смерті не зверталася, а звернулася лише 08 листопада 2019 року, отримавши відмову з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спірний будинок.
Також, вважає, що об`єднувати в одне провадження позовну заяву ОСОБА_1 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 суд не мав права, оскільки станом на 27 серпня 2020 року в матеріалах справи була відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. А відсутність вказаної постанови нотаріуса є підставою для відмови у розгляді зустрічного позову, оскільки спору про поділ спадкового майна між сторонами не існує.
Такі постанови нотаріуса ОСОБА_3 отримала від позивачів лише 23 листопада 2020 року, а суд безпідставно приєднав їх дол. матеріалів справи після закінчення проведення підготовчого засідання.
Вважає, що обидва позови, які були предметом розгляду суду, не пов`язані між собою, їх спільний розгляд не є доцільним, оскільки правовідносини, які виникли між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за первісним позовом регулюються нормами СК України, а правовідносини, що виникли між сторонами за зустрічними позовними вимогами регулюються нормами цивільного права і не є однорідними, тому їх розгляд в одному провадженні є неможливим.
ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції помилково об`єднав їх в одне провадження, мотивуючи свій висновок тим, що предметом спору є будинковолодіння, як об`єкт нерухомого майна.
Ні позивач за первісним позовом, ні позивач за зустрічним позовом не надали суду належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, тому рішення суду підлягає до скасування з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 . 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, а саме Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, № 00025236507 від 16 січня 2020 року, 14 липня 2004 року Шполянським районним відділом державно реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , актовий запис № 99, який був укладений 09 вересня 1973 року (а.с. 8 Т.1).
Згідно з Біржевою угодою купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами від 27 квітня 1999 року, зареєстрованою Смілянською біржею філією ТБ «Київська біржа нерухомості Джі-Ай-Пі», ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9 Т.1).
За даними Шполянського виробничого відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складається з наступних об`єктів нерухомості: житлового будинку (літера - А) загальною площею 58,3 кв.м, житловою площею - 37,1 кв.м.; сіней (літера - а); сіней (літера - а1); сіней (літера -а2); сараю (літера - Б); погріба (літера - В); вбиральні (літера -Г); огорожі (№1); колодязя (літера - А) (а.с. 10 Т.1).
Відповідно до Висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки ТОВ «Земельне бюро» від 30 січня 2020 року № 0048/он-20 становить 160 325 грн. (а.с. 11 Т.1).
Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16 січня 2020 року, повторно виданого Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шпола Черкаської області (а.с. 13 Т.1).
Відповідно до заяви від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В. із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (а.с. 14, 43 Т.1).
За змістом листа приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В. від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що після смерті ОСОБА_4 , на підставі поданих заяв від його спадкоємців: дружини ОСОБА_3 та сина: ОСОБА_2 про прийняття спадщини, нотаріусом заведена спадкова справа за № 41/2015 від 10 серпня 2015 року, втім оскільки у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок нотаріус не може видати в порядку визначеному ч. 1 ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» - свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - житловому будинку (а.с. 15 Т.1).
10 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 (а.с. 33 Т.1).
Відповідно до заяви від 11 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 (а.с. 34 Т.1).
Згідно довідки виконавчого комітету Шполянської міської ради № 3526 ОСОБА_4 зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 з 2000 року по день смерті, в будинку також зареєстрована ОСОБА_3 (а.с. 36 Т.1).
10 серпня 2015 року була відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер у нотаріуса 41/2015 що підтверджується Інформаційною довідкою № 41172346 та витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 41172431 (а.с. 37, 39 Т.1).
Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 одружились ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 60. Після одруження дружина змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 41 Т.1).
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого Сигнаївською сільською радою Шполянського району Черкаської області 19 лютого 1974 року, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 42 Т.1).
08 листопада 2019 року нотаріус у відповідь на заяву ОСОБА_1 видав лист, в якому повідомив про те, що після смерті ОСОБА_4 на підставі поданих заяв від його спадкоємців: дружини ОСОБА_3 та сина: ОСОБА_2 про прийняття спадщини, нотаріусом заведена спадкова справа за № 41/2015 від 10 серпня 2015 року, втім оскільки у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок нотаріус не може видати в порядку визначеному ч. 1 ст.71 Законом України «Про нотаріат», свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - житловому будинку (а.с.44 Т.1).
Відповідно до листа приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В. від 27 вересня 2018 року ОСОБА_2 було повідомлено про те, що оскільки у ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок нотаріус не може видати йому в порядку визначеному ч. 1 ст.71 ЗУ «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину (а.с. 74 Т.1).
Згідно з постановою про відмову у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В. від 23 листопада 2020 року, останній відмовив у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя заявнику ОСОБА_1 на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю документів на право власності на майно ОСОБА_4 (а.с. 202 Т.1).
За змістом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Курінного А.В. від 23 листопада 2020 року, останній відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом заявнику ОСОБА_2 , на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю документів на право власності на майно ОСОБА_4 (а.с. 207 Т.1).

1.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаській апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. 
Судом першої інстанції достовірно встановлено і дана обставина сторонами не оспорюється, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 27 квітня 1999 року на момент дії норм Кодексу про шлюб та сім`ю України.
Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно зі ст. 23 КпШС України (у редакції чинній на момент придбання будинку) майном, нажитим за час  шлюбу,  подружжя  розпоряджається  за  спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. 
Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент придбання будинку) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент придбання будинку) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент придбання будинку) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Разом з тим, в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно зі ст. 28 КпШС України (у редакції чинній на момент придбання будинку) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Отже, тлумачення ст. 28 КпШС України (у редакції чинній на момент придбання будинку) свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 12 лютого 2020 року під час розгляду цивільної справи № 725/1776/18.
Отже, оскільки спірний будинок був придбаний 27 квітня 1999 року під час спільного проживання в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тому висновок суду першої інстанції про те, що такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, який відповідно був придбаний за кошти, що також належали подружжю на праві спільної сумісної власності є правильним.
Хоча в матеріалах справи відсутня письмова згода ОСОБА_1 на укладення Біржевої угоди купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами від 27 квітня 1999 року і такої письмової згоди сторонами не було надано ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції, районний суд правильно врахував, що норми ЦК УРСР від 1963 року, який підлягає застосуванню в даній справі не містив такого поняття як «нікчемний правочин». 
Разом з тим, жодна зі сторін не заявила вимоги про визнання Біржевої угоди купівлі-продажу недійсними, тому суд першої інстанції правильно встановив, що правові наслідки, передбачені статтею 48 ЦК УРСР не підлягають застосуванню, оскільки вказана Біржева угода не є такою, яка була б визнана судом чи законом недійсною.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона проживала в цивільному шлюбі із померлим ОСОБА_4 з 1998 року та спірний будинок був придбаний за їхні спільні кошти є недоведеними, оскільки ОСОБА_3 не надала суду жодних підтверджуючих доказів в підтвердження вказаних вимог. Крім того, апеляційний суд погоджується із застосуванням районного суду в даному випадку висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, який був викладений під час розгляду справи № 244/4801/13-ц, в якому зазначено, що перебування в зареєстрованому шлюбі виключає обставину встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Висновок суду про те, що оскільки є доведеною та обставина, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 1973 року по 14 липня 2004 року, тому доводи ОСОБА_3 про те, що вона проживала в цивільному шлюбі з 1998 року з ОСОБА_4 не мають ніякого юридичного значення є правильним та ґрунтується на вимогах закону й підтверджений вищевикладеною позицією Верховного Суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом пропустила строк позовної давності на таке звернення, суд належної уваги на дану обставину не звернув, а тому прийшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 
ОСОБА_3 вказала, що за захистом свого права щодо поділу спільного майна ОСОБА_1 могла звернутися протягом трьох років з моменту, коли їй стало відомо про перешкоджання.
Після розірвання шлюбу другий з подружжя, право якого порушено, повинен у межах трирічного строку позовної давності пред`явити позов про виділ йому його частки із колишнього спільного майна і передачу йому у власність.
Оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому трирічний строк позовної давності необхідно рахувати з 11 липня 2015 року, який ОСОБА_1 пропущений без поважних причин, так як вона звернулася до суду з позовними вимогами через 5 років та 5 місяців після його смерті.
Даючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України cплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.  
Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України  для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя,  встановлюється трирічний строк позовної давності.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Як встановлено вище, позов у цій справі доведений, а право позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, було порушеним.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права.
Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456 цс 18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104 гс 19).
Судом першої інстанції достовірно встановлено ту обставину, що ОСОБА_4 17 серпня 2004 року одружився з ОСОБА_3 та перебував з нею в шлюбі і проживав у спірному будинку до самої смерті.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції та в доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила, що вона чинила перешкоди позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 достовірно знала про порушення свого права, однак протягом трирічного строку позовної давності після смерті колишнього чоловіка ніяких дій щодо захисту свого порушеного права не вчиняла.
Згідно з ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Вирішуючи питання щодо визначення моменту початку перебігу строку позовної давності щодо захисту свого порушеного права, суд першої інстанції мотивував свій висновок зокрема і показами свідків ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ), що були допитані під час розгляду справи, які заперечили доводи ОСОБА_3 та вказали, що колишнє подружжя ОСОБА_7 після розлучення зберегли добрі стосунки і позивач за первісним позовом не заперечувала, щоб у будинку, що розташований у м. Шпола оселився її колишній чоловік ОСОБА_4 (оскільки будинок пустував), оскільки ОСОБА_1 проживала в будинковолодінні, що розташоване в с. Сигнаївка.
Крім того, районний суд врахував і ту обставину, що ОСОБА_3 не надала суду будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 здійснював спроби відчужити житловий будинок чи ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів чи до суду з заявами про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, оформленням спадкових прав на житловий будинок та інше. Суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні докази, які свідчили б про те, що право власності позивача було порушене та визнав, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в межах строку позовної давності та визнав за позивачем за первісним позовом право власності на Ѕ частину спірного будинку як спільного майна подружжя.
Щодо висновків суду про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, то суд апеляційної інстанції також вважає, що рішення в цій частині є правильним та ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Відповідності до пункту 4.15 пункту 4 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Відповідно до вимог ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені ч. 3 ст. 47 цього Закону.
Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.
На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
В пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Суд першої інстанції врахував та дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки, в матеріалах справи наявна обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом (а.с. 207 Т. 1) через відсутність у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на будинок, яка була винесена нотаріусом відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та ЗУ «Про нотаріат» тому зустрічні позовні вимоги є вмотивованими.
Під час задоволення зустрічних позовних суд першої інстанції врахував, що після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 41/2015 від 10 серпня 2015 року. Заяву про прийняття спадщини подали: дружина спадкодавця ОСОБА_3 та його син ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_2 є особою, яка прийняла спадщину.
Так як померлий ОСОБА_4 є власником Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися двоє спадкоємців, ОСОБА_2 має законне право на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач за зустрічним позовом не надав в обґрунтування своїх вимог належних доказів нічим не підтверджені та спростовуються наявними матеріалами справи.
Крім того, обґрунтування апеляційної скарги про те, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не можуть бути розглянуті в одному провадженні є також надуманими, оскільки первісний позов про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та зустрічний позов про визнання права власності на спадкове майно стосуються одних і тих же учасників справи, а також одного і того ж спірного майна, що є підставою у відповідності до вимог ст. 188 ЦПК України для їх об`єднання та розгляду в одному провадженні. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції і при їх дослідженні було встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду справи дотримано норми матеріального та процесуального права.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їхньої оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.  
 
Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                        О.В. Карпенко 

                                                                       Л.І. Василенко