Постанова 
Іменем України 
                                             
17 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 473/4829/13-ц
провадження № 61-3537св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого –	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Вознесенська міська рада Миколаївської області (за зустрічним позовом),
треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року у складі судді Ротар М. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від  23  січня 2020 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В.,

 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У жовтні 2013 року ОСОБА_8 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , про реальний виділ належних їм часток (32/100 та 6/100) з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування земельною ділянкою за цією ж адресою, що знаходиться з 1966 року в користуванні сторін та третіх осіб відповідно до схеми укладеного договору.
 
Позовна заява мотивована тим, що їм на праві приватної власності належить 38/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (32/100 частки – ОСОБА_8 , 6/100 частки – ОСОБА_2 ), інші 62/100 частки цього приміщення належать відповідачам та третім особам.
 
Сторони не можуть дійти згоди щодо реального розподілу домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка перебуває у їхньому  користуванні, а тому позивачі просили задовольнити їхній позов.
 
Не погоджуючись з указаним позовом, у грудні 2013 року ОСОБА_9 звернулась до суду  із зустрічним позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Вознесенської міськради про реальний виділ частки нерухомого майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою.
 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2013 року зустрічний позов ОСОБА_9 прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .
 
Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 серпня 2014 року та 11 березня 2015 року допущено процесуальне правонаступництво: після смерті позивачки ОСОБА_8 залучено до участі у справі як позивача ОСОБА_1 та після смерті відповідачки та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_9 залучено у як її правонаступника ОСОБА_3 .
 
Позивачі за первісним позовом неодноразово уточнювали свої позовні вимоги та остаточно пред`явили їх до тих же сторін, надавши заяву, у якій просили про виділ часток житлового будинку в натурі і встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 га шляхом виділення в їхнє користування ділянки площею 0,2084 га відповідно до плану кадастрової зйомки та контуру поділу за договором земельного поділу ділянки від 15 листопада 1966 року.
 
Позивач ОСОБА_3 за зустрічним позовом також неодноразово уточнював свої позовні вимоги та остаточно пред`явив їх до тих же осіб, просив виділити йому в натурі житлові приміщення, які відповідають 8/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_3 позовні вимоги за зустрічним позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою залишено без розгляду.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , про реальний виділ частки з житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково. Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в натурі приміщення в житловому будинку літ. «А-1, а1, а'-1»: І – сіни площею 3,2 кв. м; ІІ – сіни площею 4,9 кв. м; ІІІ – сіни площею 2,3 кв. м; 1 – житлова кімната 14,2 кв. м; 2 – житлова площа 16,7 кв. м; 3 – житлова площа 22,5 кв. м; 4 – кухня площею 13,6 кв. м; надвірні господарські споруди: сарай – літ. «Б-1» площею 41,6 кв. м;          сарай – літ. «Г-1» площею 27,8 кв. м; погріб з шийкою – літ. «Д-1 п/д» площею 19,0 кв. м; літній душ – літ. «О-1» площею 2,8 кв. м; вбиральня – літ. «П-1» площею 2,2 кв. м; 38/100 частини № 2 – ворота; 38/100 частини № 1 – огорожа, що розташовані на АДРЕСА_1 , з яких: 21/25 частки належить ОСОБА_1 , 4/25 частки – ОСОБА_2 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у частині встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Вознесенської міської ради Миколаївської області про реальний виділ частки нерухомого майна задоволено. Виділено ОСОБА_3 в натурі приміщення в житловому будинку літ. «А-1, а`-1»:  1 – житлова площа 8,8 кв. м; 2 – житлова площа 11,0 кв. м; надвірні господарські споруди: сарай – літ. «Н-1» площею 9,4 кв. м; крильце – літ. «а»; 8/100 частини № 2 – ворота; 8/100 частини № 1 – огорожа, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з яких 8/100  частки належить ОСОБА_3 .
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про реальний виділ частки нерухомого майна, суд першої інстанції врахував, що між співвласниками склався порядок використання житлового будинку, та дійшов висновку, що з урахуванням стосунків, які склалися між сторонами, є доцільним та можливим здійснити поділ житлового будинку з врахуванням побажань сторін за варіантом, визначеним експертом.  
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, місцевий суд виходив із необґрунтованості позовних вимог, а саме: відсутність підстав для виділення в їх користування земельної ділянки відповідно до висновку судового експерта, оскільки площа та конфігурація земельної ділянки, що закріплена за домоволодінням, змінилася, а також у зв`язку з відсутністю відповідного рішення органу місцевого самоврядування про виділ та закріплення встановленої площі земельної ділянки за співвласниками домоволодіння. 
 
Не погоджуючись із рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 оскаржили його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою в апеляційному порядку.
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про виділення у користування земельної ділянки задоволено частково. Виділено у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 п`ять окремих земельних ділянок загальною площею 1 974,5 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до першого варіанта судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17 та доданого до нього графічного виділу, у тому числі виділено: площу частини земельної ділянки під частиною житлового будинку літ. «А» та господарськими спорудами – 203,9 кв. м; площу частини земельної ділянки під двором та частиною городу – 1 642,0 кв. м; 38/100 частини площі земельної ділянки загального користування співвласників – 128,6 кв. м (338,3 х 38/100). Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення повторної експертизи по 1 500,00 грн з кожного та по 507,00 грн судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. У іншій частині рішення суду залишено без змін. 
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки, апеляційний суд виходив із єдиного варіанта, запропонованого експертом, виділення у користування земельної ділянки відповідно до ідеальних часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням їх побажань та побажань третьої особи ОСОБА_4 , з частковим урахуванням умов договору, укладеного 15 листопада 1966 року між попередніми співвласниками щодо користування земельною ділянкою під городом та садом, з врахуванням зміни площі та конфігурації земельної ділянки та розподілу житлового будинку літ. «А», відповідно до розподілу частини житлового будинку за судовим рішенням, у частині якої воно не оскаржено, та з урахуванням чинних технічних норм.
 
Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , про виділення у користування земельної ділянки, скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив із того, що апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не надав оцінку всім зібраним у справі доказам, допустив порушення норм процесуального права.
 
Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно підтверджували наявність у сторін права користування земельною ділянкою з конкретно визначеною конфігурацією (встановлені межі та конкретно визначний її розмірі), а тому висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки виходячи з її розміру, який визначний фактичним користуванням, є передчасним.
 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року допущено заміну відповідача ОСОБА_10 на ОСОБА_6 за зустрічним позовом ОСОБА_3 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_10 на ОСОБА_6 за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від  23  січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,4999 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно підтверджували наявність у сторін права користування земельною ділянкою з конкретно визначеною конфігурацією (встановлені межі та конкретно визначений її розмір), а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки виходячи з її розміру, який визначений фактичним користуванням, є обґрунтованим.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи  
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від  23  січня 2020 року, в якій, з урахуванням уточнень, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання порядку користування земельною ділянкою та ухвалити нове рішення, яким такі позовні вимог задовольнити.
 
Також у касаційній скарзі заявники простять стягнути з відповідачів судові витрати на підготовку касаційної скарги у вигляді судового збору, витрати на виготовлення експертизи у сумі 3 000,00 грн та  507,00 грн – за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, стягнуті рішенням апеляційного суду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
–  не надали належної  оцінки всім наявним у справі доказам;
 
–  не врахували, що в 1966 році між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_2 укладено договір про користування спірною земельною ділянкою, який наразі має юридичну силу;
 
–  не звернули увагу на те, що запропонований експертом у висновку судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/7 перший варіант порядку користування сторонами спірною земельною ділянкою є єдиним оптимальним варіантом;
 
–  не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 734/3785/15-ц (провадження 61-33455св18), від 28 березня 2019 року у справі № 619/1000/13-ц (провадження № 61-1299св17), від 05 лютого 2020 року у справі № 497/1137/17 (провадження 61-11517св19) та в постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року № 6-2454цс16.
 
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року в частині розгляду первісного та зустрічного позовів щодо вимог про реальний виділ частки з житлового будинку не оскаржується, а тому Верховним Судом у цій частині не переглядається.
 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшли пояснення ОСОБА_1 щодо окремих питань, викладених у касаційній скарзі, і уточнена редакція касаційної скарги.
 
Також у квітні 2020 року до Верховного Суду надійшли клопотання ОСОБА_1 про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме: копій постанов Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 497/1137/17 і від 28 березня 2019 року у справі № 619/1000/13-ц; копії постанови Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, що підлягають задоволенню.
 
Водночас Верховний Суд звертає увагу сторін, що суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України. Із зазначених підстав не підлягають                   розгляду та дослідженню надані  ОСОБА_1 до суду касаційної інстанції           документи.
 
У травні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому заявник, не погоджуючись із доводами касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін. 
 
Також  у травні 2020 року до Верховного Суду надійшли пояснення ОСОБА_1 щодо окремих питань, викладених у касаційній скарзі.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 25 лютого 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року і постанову Миколаївського апеляційного суду від  23  січня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Сердюку В. В. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2020 року (після усунення заявниками недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України;витребувано матеріали цивільної справи № 473/4829/13-ц із Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської                   області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У травні 2020 року матеріали справи № 473/4829/13-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року № 2230/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи   між суддями від 11 вересня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 ,                       ОСОБА_2 та матеріали справи № 473/4829/13-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2021 року справу № 473/4829/13-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.     

Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України              (далі – ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 (правонаступник позивача ОСОБА_8 ) належали успадковані 32/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 – 6/100 частки того ж житлового будинку за договором дарування від 17 липня 1990 року. Відповідач у справі ОСОБА_3 успадкував 8/100 частки вищевказаного будинку. Інші частки будинку належать третім особам.
 
Указаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, що надана співвласникам будинку у користування, площа якої час від часу змінювалася.
 
Так, з матеріалів реєстраційної справи № 6, що міститься в архівній інвентарній справі, первинна реєстрація права власності співвласників на домоволодіння відбулася 13 серпня 1949 року, у висновку якої було зазначено про те, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 6 775,00 кв. м без посилань на будь-які правовстановлюючі документи про відведення земельної ділянки такою площею за вказаним домоволодінням.
 
Зі змінами, що відбувалися внаслідок будівництва та переобладнання будівель та споруд, змінювалися розміри земельної ділянки, яка перебувала в користуванні співвласників вказаного домоволодіння. Такі зміни відображалися в генеральних планах (схемах) за різні роки, що містяться в матеріалах інвентарної справи.
 
Зокрема, станом на 15 червня 1948 року площа земельної ділянка за вказаною адресою складала 6 775,00 кв. м; станом на 22 червня 1950 року зазначена в генеральному плані (схемі) площа цієї ж ділянки 5 788,00 кв. м; станом на 10 листопада 1963 року – 5 761,00 кв. м; станом на 26 листопада 1966 року та 25 лютого 1975 року – 5 427,00 кв. м. 
 
При цьому відповідно до довідки Вознесенського міського бюро технічної інвентаризації від 26 серпня 1975 року за № 613, що надавалася нотаріальній конторі площа земельної ділянки складала 5 427,00 кв. м, підставою для користування земельною ділянкою зазначено рішення виконкому Вознесенської міської ради                  від 13 грудня 1954 року № 355, на підставі якого норма землекористування складає 2 602,00 кв. м, а за вказаною адресою встановлено надлишок земельної ділянки розміром 2 825,00 кв. м. 
 
Станом на 21 квітня 1976 року за генеральним планом (схемою) загальна площа земельної ділянки складає 5 460,00 кв. м.
 
Рішенням виконкому Вознесенської ради трудящих від 27 липня 1976 року додаткову земельну ділянку, що була самовільно захоплена, в розмірі 33,00 кв. м закріпили за домоволодінням АДРЕСА_1 .
 
За такого, рішенням виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів від  17  вересня 1991 року № 219 за співвласниками домоволодіння на   АДРЕСА_1 закріплено на праві пожиттєвого спадкового володіння земельна ділянка загальною площею 5 460,00 кв. м.
 
24 листопада 1993 року на підставі рішення виконкому Вознесенської міської             ради від   17 серпня 1993 року № 210 співвласникам домоволодіння на АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , було видано державний акт на право приватної власності на землю, за яким була передана земельна ділянка за вказаною адресою для обслуговування житлового будинку на праві пожиттєвого спадкового володіння, загальною площею 5 460,00 кв. м.
 
Проте рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 липня 2012 року у справі № 1407/1274/2012 зазначене рішення виконкому визнано незаконним, а виданий на підставі нього державний акт – недійсним.
 
За висновком експерта від 29 квітня 2016 року, конфігурація земельної ділянки на час проведення експертизи змінена внаслідок її забудови та користування співвласниками та її загальна площа складає 4 999,00 кв. м.
 
Висновком повторної судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17 також було встановлено зміну конфігурації меж спірної земельної ділянки за рахунок побудов та самовільного захоплення частин земельної ділянки,            фактична загальна площа земельної ділянки складає 5 196,00 кв. м за вирахуванням двох самовільно захоплених земельних ділянок загальною площею 75,00 кв. м.                           
 
Звертаючись до суду із первісним позовом, позивачі  ОСОБА_8 та ОСОБА_2 вказували на те, що відповідачі ОСОБА_9 і ОСОБА_4 відмовляються добровільно здійснити реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 та встановити порядок користування земельною ділянкою за цією ж адресою, а тому, з урахуванням уточнень, просили про виділ часток житлового будинку в натурі і встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 га шляхом виділення в їхнє користування ділянки площею 0,2084 га відповідно до плану кадастрової зйомки та контуру поділу за договором земельного поділу ділянки від 15 листопада 1966 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із необґрунтованості позовних вимог, а саме: відсутністю підстав для виділення в їх користування земельної ділянки відповідно до висновку судового експерта, так як площа та конфігурація земельної ділянки, що закріплена за домоволодінням, змінилася, а також у зв`язку з відсутністю відповідного рішення органу місцевого самоврядування про виділ та закріплення встановленої площі земельної ділянки за співвласниками домоволодіння. 
 
Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд погодитися не може з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
 
Відповідно до статті 4 Земельного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки в редакції від 22 листопада 1922 року (далі – ЗК УРСР 1922 року) право безпосереднього користування землями сільськогосподарського призначення із складу єдиного державного земельного фонду на встановлених законом підставах надається: а) трудовим землеробцям та їх об?єднанням; б) міському поселенню; в) державним установам та підприємствам.
 
Землі, які не знаходяться в безпосередньому користуванні вказаних вище землекористувачів, відносяться до безпосереднього розпорядження Народного Комісаріата Землеробства та надаються державою з особливих постанов і на особливих умовах: установам, кооперативним і громадським організаціям і окремим особам. 
 
Згідно зі статями 12, 13, 14, 15 ЗК УРСР 1922 року право на землю трудового користування визнається у вигляді: а) права на земельну ділянку в одному або декількох місцях (хутір, відруб, черезсмужні ділянки); б) права на частку землі з наділу земельної суспільства; в) права на участь в спільному користуванні угіддями земельного суспільства. 
 
Звернення земель трудового користування під несільськогосподарські промисли і виробництва допускається лише з дозволу повітових земельних органів.
 
Право на нові ділянки землі трудового користування надається шляхом: а) відведення цих ділянок земельними органами, б) надання землі земельними товариствами.
 
Відведення землі земельними органами проводиться за правилами землеустрою (частина IV). Надання ж землі товариствами проводиться за правилами земельного статуту товариства або за його вироком.
 
Статтею 16 Земельного кодексу Української РСР 1970 року (далі – ЗК УРСР 1970 року) встановлено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.
 
Згідно із статтею 20 ЗК УРСР 1970 року відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. 
 
Статтею 22 ЗК УРСР 1970 року встановлено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.
 
Систематизуючи вказані норми права, можна дійти висновку про те, що починаючи з 1922 року на законодавчому рівні було встановлено право надання в користування земельних ділянок шляхом їх відведення. 
 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Як вбачається із матеріалів справи, рішенням виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів від 17 вересня 1991 року за співвласниками домоволодіння на   АДРЕСА_1 закріплено на праві пожиттєвого спадкового володіння земельну ділянку загальною площею 5 460,00 кв. м (а. с. 101 т. 2).
 
Тобто ще з 1991 року за співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_1 , було закріплено право користування земельною ділянкою площею  5 460,00 кв. м без встановлення чітких меж, яке чинення і нині.
 
Також матеріали справи свідчать про те, що співвласники домоволодіння на АДРЕСА_1 вчиняли всі необхідні дії, спрямовані на отримання правовстановлюючих документів на право користування спірною земельною ділянкою та встановлення її конфігурації/меж, однак у силу технічних помилок Виконавчого комітету Вознесенської міської ради під час оформлення цих прав так їх і не отримали.
 
Зокрема Виконавчий комітет Вознесенської міської ради рішенням від 17 серпня 1993 року № 210 передав у спільну сумісну власність громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 5 460,00 кв. м на АДРЕСА_1 в цілому, але не встановив окремо розмір земельної ділянки для обслуговування будинку та розмір земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що суперечило чинному на той час земельному законодавству України, а тому таке рішення та виданий на його підставі державний акт на право власності на землю скасовано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 липня 2012 року у справі № 1407/1274/2012 (а. с. 52 т. 1).
 
За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, про відсутність правовстановлюючих документів на право користування земельною ділянкою співвласниками будинку є таким, що не відповідає обставинам справи.
 
Крім того, за наявною у матеріалах справи кадастровою зйомкою спірної земельної ділянки (а. с. 214, т. 2) за будинком фактично рахується земельна ділянка загальною площею 5 271,00 кв. м, що є менше площі, виділеної у користування, але в її межах.
 
За висновком повторної судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17   (а. с. 260–270, т. 2) загальна фактична площа земельної ділянки, із якої можливо виділити у користування позивачів окрему земельну ділянку, складає 5 196,00 кв. м за вирахуванням двох самовільно захоплених земельних ділянок загальною площею 75,00 кв. м.
 
Експертом запропоновано один варіант виділення у користування земельної ділянки відповідно до ідеальних часток позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням їх побажань, та побажань третьої особи ОСОБА_4 , з частковим урахуванням умов договору, укладеного 15 листопада 1966 року між попередніми співвласниками щодо користування земельної ділянкою під городом та садом, з врахуванням зміни площі та конфігурації земельної ділянки та розподілу житлового будинку літ. «А», відповідно до розподілу частини житлового будинку за судовим рішенням, у частині якої воно не оскаржено, та з урахуванням чинних технічних норм.
 
Так, співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з часткою 38/100 запропоновано  виділити п`ять окремо розташованих земельних ділянок загальною площею 1 974,50 кв. м, що відповідає їхній ідеальній частці, у тому числі: площу частини земельної ділянки під частиною житлового будинку літ. «А» та господарськими спорудами – 203,90 кв. м, площу частини земельної ділянки під двором та частиною городу – 1 642,00 кв. м та 38/100 частини площі земельної ділянки загального користування співвласників – 128,6 кв. м (338,3 х 38/100).
 
Підстав для виділення у їх користування ділянки площею 0,2084 га, відповідно до плану кадастрової зйомки та контуру поділу за договором земельного поділу ділянки від 15 листопада 1966 року, не має, так як зазначений договір стосувався тільки порядку користування землею під городом та садом та на час розгляду справи конфігурація, межі та площа земельної ділянки змінилася, в тому числі на підставі правовстановлюючого документа від 17 вересня 1991 року.
 
Отже, на думку Верховного Суду, експертом розроблений єдиний можливий варіант, який враховує декілька компонентів, у тому числі ідеальні частки, часткові побажання сторін та умови договору користування від 1966 року.
 
Підстав для відмови у виділенні земельної ділянки у користування за таким варіантом Верховний Суд не вбачає, та вважає що саме відсутність згоди відповідача ОСОБА_3 на такий виділ і є підставою для розгляду справи у суді.  
 
Порушень прав відповідачів та третіх осіб при виділі окремих земельних ділянок у користування позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом не встановлено.
 
Заперечення, наведені у відзиві відповідача ОСОБА_3 , щодо залишення в загальному користуванні чотирьох співвласників домоволодіння – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 – земельної ділянки площею 338,30 кв. м, оскільки на ній розташована частина самовільно побудованих попереднім співвласником господарських споруд, які знаходяться в його користуванні, в тому числі сіни літ. «аv'''-1», не можуть бути взяті судом до уваги, так як такий висновок зроблено експертом на підставі нормативних актів та побажань інших співвласників, а також необхідності ними обслуговувати тильну сторону будинку, за якою знаходяться декілька квартир, належних різним співвласникам.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення судів першої інстанції й апеляційної інстанцій у частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, виділення в користування позивачів земельних ділянок загальною площею 1974,50 кв. м за першим варіантом судової земельно-технічної  експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17, відповідно до доданого графічного варіанта                (а. с. 266 т.2), з підстав наведених у мотивувальній частині цієї постанови.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
Частинами першою–другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
З огляду на висновки Верховного Суду щодо суті касаційної скарги та часткове задоволення позовних вимогОСОБА_1 і ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки, в порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь:
 
– позивачаОСОБА_1 підлягають стягненню частково судові витрати понесені на проведення повторної судової земельно-технічної експертизи; на розгляд справи у суді апеляційної  та касаційної інстанціях у сумі 3 738,40 грн, тобто по 1 869,20 грн з кожного;
 
– позивачаОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, понесені на розгляд справи в суді касаційної інстанції у сумі 229,40 грн, тобто по 114,70 грн з кожного.
 
Керуючись статтями 141, 406, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та постанову Миколаївського апеляційного суду від  23  січня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про встановлення порядку користування земельною ділянкою задовольнити частково.
 
Встановити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 1 974,5 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до першого варіанта повторної судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17, складеної судовим експертом Деменніковим Анатолієм Павловичем, та доданого до нього графічного виділу, шляхом виділення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 :
 
– площі частини земельної ділянки під частиною житлового будинку літ. «А» та господарськими спорудами – 203,9 кв. м;
 
–  площі частини земельної ділянки під двором та частиною городу – 1 642,00 кв. м;
 
–  38/100 частини площі земельної ділянки загального користування співвласників – 128,60 кв. м (338,3 х 38/100).
 
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 частину судових витрат на проведення повторної судової земельно-технічної експертизи та на розгляд справи в судах апеляційної і касаційної інстанціях у сумі 3 738,40 грн, тобто по 1 869,20 грн з кожного.
 
Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судові витрати на розгляд справи в суді касаційної інстанції у сумі 229,40 грн, тобто по 114,70 грн з кожного.
 
В іншій частині рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	С. О. Погрібний      	
 	Г. І. Усик      	
 	В. В. Яремко