Справа № 0907/2-638/2011 
Провадження № 22-ц/4808/90/21 
Головуючий у 1 інстанції Барашков В.В. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:                        Бойчука І.В., Максюти І.О.
секретаря                        Капущак С.В.
з участю представника апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника прокуратури Чернописької Г.О., представника особи, в інтересах якої заявлено позов ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах держави – ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене у складі судді Барашкова В.В. 14 жовтня 2013 року у м. Івано-Франківську,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У лютому 2010 року заступник прокурора м. Івано-Франківська звернувся до суду із позовом в інтересах держави – ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням збільшених позовних вимог згідно заяви (а.с. 50), просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 64 940,70 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10.05.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №239, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 32 000 грн, а позичальник зобов`язався погашати кредит щомісячними платежами у розмірі 1 333,33 грн, сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі на умовах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.
Внаслідок порушення графіку сплати коштів згідно з умовами кредитного договору, відповідач ОСОБА_4 допустив загальну заборгованість перед банком на суму 64 940,70 грн, в тому числі – основний борг у розмірі 28 316,40 грн, відсотки у розмірі 6 786,50 грн, пеня у розмірі 29 837,80 грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 10.05.2007 року між банком та ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було укладено договори поруки №239-1 та №239-2, згідно яких вказані відповідачі-поручителі відповідають за зобов`язаннями перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2013 року позов заступника прокурора м. Івано-Франківська задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь філії Тисменицького відділення «ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі 64 940,70 гривень за кредитним договором від 10.05.2007 року.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що із поданих суду доказів вбачається, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що жодного повідомлення про час та місце розгляду справи ОСОБА_1 не отримувала, що є порушенням норм процесуального права.
Суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував, що вироком Коломийського міськрайонного суду від 15.01.2013 року фактично встановлено обставину відсутності у відповідачів зобов`язань перед банком, оскільки в задоволенні цивільного позову у кримінальній справі видані та нараховані кошти за кредитним договором визнано збитками та стягнуто з інших осіб. Тому у відповідачів відсутні зобов`язання перед позивачем за вищевказаним кредитним договором та договорами поруки, а відтак право позивача не підлягає захисту і у задоволенні позову слід відмовити. Аналогічні висновки викладені у рішенні Івано-Франківського міського суду від 06.11.2014 року у справі №0907/2-3126/2011, яким відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах держави – ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Крім того, із тексту вказаного рішення випливає, що позивач знав про існування вироку та про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки заборгованість, в тому числі по кредитному договору №239 від 10.05.2007 року та договорами поруки №239-1 та №239-2 від 10.05.2007 року, за вироком суду була стягнута з інших осіб, проте не повідомив суду вказану обставину, що і призвело до ухвалення незаконного рішення у цій справі.
Тому представник апелянта вважає, що оскаржене рішення ухвалене на підставі недоведених обставин та порушує права апелянта.
З наведених підстав просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи осіб, що беруть участь у справі
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник АТ «Державний ощадний банк України» - Бойчук М.Й. подав до суду апеляційної інстанції письмове пояснення, яке підтримав в судовому засіданні, про те, що детальний помісячний розрахунок заборгованості станом на 25.01.2010 року (час подачі позову в суд) не може бути поданий через відсутність в Департаменті бек-офісу АТ «Ощадбанк» бази даних по кредитах за 2010 рік, а тому поданий у формі довідки - розрахунку.
Заборгованість по відсотках за користування кредитом є незмінною в розмірі 6 786,50 грн, як зазначено у позові та заочному рішенні, оскільки після подачі позову в суд жодних нарахувань відсотків за користування кредитом не проводилось.
Щодо пені, яка станом на 25.01.2010 року була нарахована в сумі 29 837,80 грн, на час перегляду заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 14.10.2013 року банком є прощеною та вимоги до стягнення не заявляються.
Вироком Коломийського міськрайонного суду від 15.01.2013 року цивільний позов прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі філії Івано-Франківського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №239, оформленим на ОСОБА_4 , задоволено в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 28 316,40 грн з винних осіб ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в солідарному порядку.
Тому просив стягнути з ОСОБА_1 , як солідарного відповідача за договором поруки №239-2 від 10.05.2010 року, нараховані відсотки за кредитним договором в розмірі 6 786,50 грн, які є непогашеними на сьогоднішній день.
У засідання апеляційного суду не з`явились відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про час, дату та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причину неявки суду не повідомили. 
З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Представник апелянта в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній. Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.
Представники прокуратури та банку заперечили доводи апеляційної скарги та просили з урахуванням їх пояснень ухвалити рішення про стягнення з відповідачів процентів за користування кредитними коштами в розмірі 6 786,50 грн.
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10.05.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №239, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 32 000 грн, а позичальник зобов`язався проводити погашення кредиту щомісячно у сумі 1 333,33 грн та сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі на умовах, в порядку та в строки, визначені цим договором (т.1 а.с.8-9).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за наведеним вище договором 10.05.2007 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договори поруки №239-1 та №239-2, згідно п.3.1 яких поручителі відповідають за зобов`язаннями за зазначеним вище кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (т.1 а.с.11-12, 15-16).
Внаслідок порушення графіку сплати коштів, визначених умовами кредитного договору, відповідач ОСОБА_4 допустив загальну заборгованість перед ВАТ «Державний ощадний банк України» на суму 64 940,70 грн, в тому числі відсотки — 6 786,50 грн, пеня — 29 837,80 грн, основний борг — 28 316,40 грн (т.1 а.с.51).
Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини справи, дійшов висновку, що з поданих до суду доказів вбачається, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 72 512,14 грн і стягнув з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість у розмірі 64 940,70 грн.
Такий висновок суду першої інстанції є неправильним, суперечить нормам матеріального права та не відповідає обставинам справи.
Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Наведені положення ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, знайшли своє відображення в ЦПК України від 15.12.2017 року в редакції, чинній на час перегляду рішення апеляційним судом.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положенням статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд апеляційної інстанції встановив, що вироком Коломийського міськрайонного суду від 15.01.2013 року встановлено, що кошти за кредитним договором №239 від 10.05.2007 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , у розмірі 32 000 грн були отримані ОСОБА_4 , який передав їх ОСОБА_9 і в подальшому привласнені організованою злочинною групою у складі ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Вказаним вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366 та ч. 5 ст. 191 КК України.
Тобто, враховуючи наведені обставини, кредитний договір №239 від 10.05.2007 року було укладено з метою незаконного заволодіння коштами банку, що встановлено вищевказаним вироком Коломийського міськрайонного суду.
Крім того, вказаним вироком із засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» були стягнуті, у тому числі, кошти, отримані за кредитним договором №239 від 10.05.2007 року в розмірі 28 316,40 грн, як завдану злочинними діями банку шкоду.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно із частинами першою та другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Враховуючи наведене, кредитний договір №239 від 10.05.2007 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , є нікчемним, як такий, що порушує публічний порядок, оскільки був спрямований на незаконне заволодіння коштами банку.
Враховуючи нікчемність кредитного договору №239 від 10.05.2007 року, укладені з метою забезпечення цього договору з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договори поруки №239-1 та №239-2 є також нікчемними та визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі з подібних правовідносин за №0907/17918/2012.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Зазначеним вироком із засуджених осіб на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто, у тому числі, кошти, отримані за кредитним договором від №239 від 10.05.2007 року, як завдану злочинними діями банку шкоду. Тобто суд зобов`язав винних осіб повернути усе, що вони одержали на виконання нікчемного правочину - кредитного договору №239 від 10.05.2007 року.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах держави – ВАТ «Державний ощадний банк України» до відповідачів про стягнення заборгованості за нікчемними договорами є безпідставним та не можуть бути задоволені. 
Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, порушивши норми матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке не може залишатися в силі, тому відповідно до статті 374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах держави – ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 15 січня 2021 року