ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3266/21 Справа № 209/3232/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , - 
в с т а н о в и л а:
       У жовтні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк”  (далі – АТ КБ “ПриватБанк”) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 12 вересня 2005 року між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
       Вказували, що відповідно до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.
       Зазначали, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», “Правилами користування платіжною карткою” та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.
       Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустив значне порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 19 серпня 2018 року виникла заборгованість у загальному розмірі 43 090,52 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 382,69 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 17 138,48 грн.; заборгованості за пенею в розмірі 15 041,23 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 2028,12 грн., а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за кредитним договором без номеру від 12 вересня 2005 року у загальному розмірі 43 090,52 грн. 
       Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ “ПриватБанк” про розірвання кредитного договору, який останнім подано до суду 15 травня 2019 року, було залишено без розгляду ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 жовтня 2020 року. 
       Уточнену позовну заяву банку від 11 грудня 2019 року зі збільшеними позовними вимогами суд не прийняв до уваги, оскільки ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 червня 2019 року. 
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року у задоволення позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” відмовлено. 
       В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що підписання заяви без номеру від 12 вересня 2005 року, активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору та про згоду позичальника із усіма умовами цього договору; із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором; зазначали, що ними надано достатньо доказів для задоволення заявлених позовних вимог. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ “Приватбанк” відповідач по справі не скористався. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 вересня 2005 року між ПАТ КБ “ПриватБанк” (правонаступником якого є АТ КБ “ПриватБанк”) та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 відсотки на місяць з розрахунку 360 днів на рік.
       Відповідно до заяви, позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с.14). 
       Відносини між банком та клієнтом, які регулюються договором про надання банківських послуг можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт банку або інший інтернет/SMS-ресурс, зазначений банком.
       Судом встановлено, що відповідач заперечував проти того, що 12 вересня 2005 року він підписав саме ту заяву, копія якої надана позивачем. Він не заперечував проти того, що дійсно звертався до позивача із заявою про отримання банківських послуг, але підписував іншу заяву, в якій не були вказані відсотки за користування кредитними коштами.
       Суд не має підстав не довіряти таким твердженням відповідача, бо позивачем не наданий оригінал заяви ОСОБА_1 від 12 вересня 2005 року і, як пояснила в судовому засіданні представник позивача, такий оригінал в банку відсутній.
       Відповідач не заперечував той факт, що 12 вересня 2005 року він дійсно звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання йому банківських послуг, що він користувався кредитними коштами, які були надані йому шляхом відкриття на його ім`я карткового рахунку, але наполягає на тому, що відповідач у повному обсязі повернув позивачу використані кредитні кошти. 
       Станом на 19 серпня 2018 року виникла заборгованість у загальному розмірі 43 090,52 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 382,69 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 17 138,48 грн.; заборгованості за пенею в розмірі 15 041,23 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 2 028,12 грн. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, зокрема з того, що судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у повному обсязі повернув банку отримані кредитні кошти, а розмір відсотків, пеня та штраф не були обумовлені умовами договору. 
       Колегія суддів не може погодитися з таким рішенням суду у повному обсязі, виходячи з наступного.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 12 вересня 2005 року було підписано анкету заяву, в якій, крім особистих даних позичальника, зазначено: тип карти НОМЕР_1 , валюта гривня, тип кредитного ліміту фінансовий фіксований, сума кредитного ліміту 2 000 грн., базова процентна ставка три відсотки на місяць із розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту збігається зі строком дії карти. Порядок погашення заборгованості щомісячні платежі у розмірі сім відсотків від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може відбуватись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом так і списанням банком коштів з дебетової картки, номер якої в анкеті-заяві за зазначено (т.1 а.с.14). 
       Тобто надана копія анкети-заяви від 12 вересня 2005 року не містить відомостей про строк дії кредитного договору, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені та комісії, штрафів).
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, пеню та комісію, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
       Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12 вересня 2005 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору (т.1 а.с.15-29).
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування і Умови та правила розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені та комісії, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
       Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
       В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
       Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
       Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
       Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
       Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
       У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.         Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
       У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів».
       Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
       Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
       Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотрималися вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
       Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.
       Позивачем були надані численні розрахунки заборгованості,які містять у собі різні суми заборгованості та різні складові заборгованості. З вказаних розрахунків вбачається, що процента ставка змінюється банком декілька разів на місяць ( т.1 а.с.6-10,11-13). 
       Також позивачем надано роздруківку про зміну з 01 квітня 2015 року базовою процентної ставки за картами “Універсальна”, “Універсальна голд” (т.1 а.с.132-135), що також не може бути прийнято до уваги колегією суддів. 
       Втім посилання відповідача на те, що він підписував іншу анкету-заяву ніж та, що надана банком та повністю погасив заборгованість за наданим кредитним лімітом, також до уваги не приймаються, оскільки є лише твердженням відповідача, яке не підтверджується належними та допустимими доказами. 
       Таким чином відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку відсотків, пені та комісії, а також штрафів у зв`язку з недоведеністю факту досягнення сторонами домовленості про їх сплату ОСОБА_1 у будь-якому розмірі.
       Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, отже, відповідачем не заперечувався факт укладення кредитного договору, та користування кредитними коштами.
       З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що він знімав готівкові кошти з кредитної картки, оплачував товари у магазинах, здійснював переказ коштів між власними рахунками, поповнював картковий рахунок, тощо (т.1 а.с.116-124,174-187,).
       Факт користування кредитним коштами не заперечувався стороною відповідача. Згідно розрахунку заборгованості, наданого банком та не спростованого відповідачем, розмір заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 8 382,69 грн. 
       Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ “ПриватБанк” не повернуті, а також вимоги частини другої ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню.
       Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому місцевий суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” у повному обсязі, не знайшовши правових підстав для стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за тілом кредиту, яким фактично користувався відповідач.
       Тому, рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог банку й стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приватбанк” заборгованості за кредитним договором б/н від 12 вересня 2005 року, станом на 19 серпня 2018 року, за тілом кредиту у розмірі 8 382,69 грн. В решті позовних вимог банку про стягнення відсотків, пені та штрафів слід відмовити.
       Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи, апеляційний суд виходить з норм ст.141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з  ОСОБА_1  на користь банку судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 342,70 (8 382,69 х100% : 43 090,52 = 19,45 % ; 1762 х 19,45 % : 100% = 342,70) пропорційно до задоволених позовних вимог, та судовий збір за апеляційне оскарження рішення суду 514,05 грн., а всього 856,75 грн.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
       
       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

       Стягнути з  ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 вересня 2005 року в розмірі 8 382,69 грн. , що складається з тіла кредиту.

       В іншій частині позовних вимог відмовити.

       Стягнути з  ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (ЄДРПОУ 14360570) судовий збір в розмірі 856,75 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

        Судді:                                                 Куценко Т.Р. 

Макаров М.О.