П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3760/19	
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року по справі № 400/3760/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про скасування вимоги від 16.05.2019 № Ф-411-25,

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019  № Ф-411-25.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що Кабінетом Міністрів України, в порядку встановленому законом, не утворювався такий орган, як Державна фіскальна служба України, відповідно, прийняття її територіальними органами будь-яких рішень, є незаконним. Крім того, ГУ ДФС у Миколаївській області повинна мати печатку з зображенням Державного Герба України, натомість спірна вимога скріплена печаткою, яка не містить такого зображення. Позивач вважає, що прийняттю Вимоги повинна була передувати документальна перевірка, але відповідач такої перевірки не провів, відповідного акту не склав. Позивач розцінює зазначені обставини як достатні підстави для скасування Вимоги.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив, у якому зазначив, що адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється ним на підставі норм однойменного закону. ОСОБА_1 є платником єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, але систематично такий внесок не сплачує, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 24  800,20 грн, і саме на цю суму позивачу виставлена спірна вимога. Крім того, відповідач зазначив, що питання правомірності нарахування позивачу єдиного внеску неодноразово досліджувалось судом, і доводам, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі і в даній адміністративній справі, судом вже надавалась оцінка.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 15 квітня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не надано належної правової оцінки правосуб`єктності відповідача;
- суд першої інстанції посилався на постанови Кабінета Міністрів України, які не підписані та не мають ознак державного документу;
-  суд першої інстанції не звернув увагу на посилання апелянта на Цивільний та Господарський Кодекси України;
- апелянт посилався на те, що судом не враховано не надання відповідачем доказів того, що ОСОБА_1 має статус платника єдиного внеску і знаходиться на обліку у Головному управлінні ДПС у Миколаївській області.
18.11.2020 П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою задовольнив клопотання ГУ ДФС в Миколаївській області про заміну відповідача у справі на правонаступника – ГУ ДПС в Миколаївській області.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з жовтня 1998 року перебуває на обліку в Южноукраїнській ОДПІ і з квітня 2002 року є платником єдиного внеску. З 10.02.2012 позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування.
16.05.2019 ГУ ДФС у Миколаївській області прийняло Вимогу, якою позивачу нарахована недоїмка з єдиного внеску на суму 24 800,20 грн. (а. с. 26).
Не погодившись з нарахуванням єдиного внеску, позивач оскаржив Вимогу до ДФС України, яка своїм рішенням від 30.07.2019 залишила скаргу без задоволення, а Вимогу - без змін.
Позивач має статус платника єдиного внеску та зобов`язаний своєчасно сплачувати такий внесок.
Позивач не заперечує того, що єдиний внесок ним не сплачується, його доводи зводяться лише до того, що ДФС України та її територіальні органи створені із порушенням закону.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як територіальний орган ДФС України, наділений повноваженнями на прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, а позивач має статус платника єдиного внеску та зобов`язаний своєчасно сплачувати такий внесок.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 67  Основного закону - кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що в межах даної адміністративної справи розглядається питання законності вимоги про сплату боргу (недоїмки), а не законність утворення фіскальних органів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 р. № 236    (надалі - Положення № 236), державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.
Основними завданнями ДФС є реалізація державної податкової політики та політики у сфері державної митної справи, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, здійснення в межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів, митних та інших платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, державної політики з адміністрування єдиного внеску, а також боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів (п. 3 пп. 1 Положення № 236).
ДФС відповідно до покладених на неї завдань здійснює адміністрування податків і зборів, митних та інших платежів, єдиного внеску в порядку, встановленому законом, забезпечує контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою їх нарахування та сплати до бюджету і відповідних позабюджетних фондів; контролює своєчасність подання платниками податків та єдиного внеску передбаченої законом звітності, своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків і зборів, єдиного внеску, митних та інших платежів (п. 4 пп. 4-5 Положення № 236).
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України", утворено ГУ ДФС у Миколаївській області.
Постановою Кабінета Міністрів України від 19.06.2019 № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінета Міністрів України від 25.09.2019 № 846 ( далі Постанова №846) утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби. Територіальні органи Державної фіскальної служби реорганізовано шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби.
Тобто, ТУ ДФС у Миколаївській області реорганізовано шляхом приєднання до ТУ ДПС у Миколаївській області.
Також Постановою № 846 установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби.
Наказом ТУ ДПС у Миколаївській області від 29.08.2019 №5 « Про початок діяльності ГУ ДПС у Миколаївській області» розпочато виконання ТУ ДПС у Миколаївській області функцій і повноважень.
У відповідності до статті 12 частини 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні", внесено зміни до податкового законодавства, зокрема в статті 191,    193,    41 Податкового кодексу України, якими закріплено за районними податковими інспекціями виключно сервісні функції. Функції контрольно-перевірочної роботи, погашення податкового боргу, розгляду справ про адміністративні правопорушення тощо покладено на органи Державної фіскальної служби обласного рівня.
Отже, висновок суду першої інстанції, що , відповідач, як територіальний орган ДФС України( правонаступник – ДПС України), наділений повноваженнями на прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску є правильним.
Щодо обґрунтованості прийняття відповідачем оскаржуваної Вимоги, колегія суддів зазначає наступне.
Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”    від 08.07.2010 № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно пунктом 2 частини 1    статті 1 цього Закону    єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У відповідності до пункту 4 частини 1    статті 4 цього Закону    платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що особи, зазначені у пунктах 4 та    5-1    частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого    статтею 26    Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 2-4 статті 6 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки,    порядку    та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.
Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у    пунктах 1,    4,    5,    5-1    та    16    частини першої    статті 4 цього Закону.
У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.
Згідно частини 1    статті 7 цього Закону    єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у    пунктах 4    (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),    5    та    5-1    частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Частиною 5 статті 8 встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у    статті 4    цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної    статтею 7    цього Закону    бази нарахування єдиного внеску.
Відповідно до статті 9 Закону України № 2464-VI, періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі № 440/2149/19.
Позивачем під час розгляду справи не було надано доказів того, що за вказаний період він був найманим працівником і платником єдиного внеску за нього був його роботодавець. 
Позивач не заперечує того, що єдиний внесок ним не сплачується, його доводи зводяться лише до того, що ДФС України та її територіальні органи створені із порушенням закону, а також те , що оскаржувана вимога скріплена печаткою, яка не відповідає вимогам законодавства та є підробленою.
З цього приводу колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, а саме.
Як передбачено статтею    20 частин 2-3,    5 Конституції України, Великий Державний Герб України встановлюється з урахуванням малого Державного Герба України та герба Війська Запорізького законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України. Головним елементом великого Державного Герба України є Знак Княжої Держави Володимира Великого (малий Державний Герб України). Опис державних символів України та порядок їх використання встановлюються законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України.
Постановою Верховної Ради України "Про Державний герб України" від 19 лютого 1992 р. № 2137-XII тризуб    затверджено як малий герб України, вважаючи його головним елементом великого герба України. Зображення Державного герба України поміщується на печатках органів державної влади і державного управління, грошових знаках та знаках поштової оплати, службових посвідченнях, штампах, бланках державних установ.
На відбитку печатки, якою скріплено вимогу про сплату боргу (недоїмки), міститься малий Державний Герб України (тризуб), що спростовує висновок позивача про не відповідність печатки, якою скріплена спірна вимога, чинному законодавству.
Крім того, слід зазначити, що згідно Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 року № 422, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за № 751/28881 (далі – Порядок № 422) з  метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.
Інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.
Для організації оперативного обліку кожній ІКП присвоюється код, який її ідентифікує в інформаційній системі оперативного обліку органів ДФС та не може бути присвоєний іншій ІКП.
Постійними реквізитами ІКП є: податковий номер або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта); код виду бюджету; код класифікації доходів бюджету/технологічний код класифікації єдиного внеску; дата відкриття ІКП; дата закриття ІКП; код області (Автономна Республіка Крим, область, міста Київ та Севастополь), району та органу ДФС, в якому відкрита ІКП.
Позивач перебуває на обліку в Южноукраїнській ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області, у зв`язку з чим податковим органом заведена на позивача, як на платника єдиного внеску, інтегрована картка платника з цього платежу (а.с.246-251).
Крім того, факт взяття позивача на облік як платника єдиного внеску 04.04.2002 підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
З огляду на зазначене, безпідставними є твердження апелянта про не доведення відповідачем факту обліку його як платника єдиного внеску.
Відповідно до ст. 9 ч. 3 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до п. 4 Розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449    і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (надалі -    Інструкція № 449), вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.
В інформаційній системі органу доходів і зборів відображаються відомості про сплату чи не сплату платниками податків єдиного внеску, розмір та обов`язок сплати якого встановлені Законом.
Відповідно до Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 року № 422, оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами Державної фіскальної служби України в інформаційній системі органів ДФС. Для обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються інтегровані картки платників за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.
Наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422    визначено порядок: ведення інтегрованої картки платника та здійснення контролю за коректністю інформації при відкритті/закритті ІКП в інформаційній системі ДФС; відображення в ІКП показників щодо податкових зобов`язань, визначених самостійно платниками податків та контролюючими органами у випадках, не пов`язаних із порушенням податкового законодавства; перенесення до ІКП визначених за результатами контрольно-перевірочної роботи сум грошових зобов`язань, податкових, митних та інших платежів та методи контролю відповідності показників результатів даним ІКП; відображення в ІКП сум погашення податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску, розстрочення (відстрочення) зобов`язань (боргів), а також списання податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску; перенесення до ІКП результатів адміністративного та/або судового оскарження рішень органів ДФС та методи контролю достовірності відповідних показників.
Облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів, є такою ж самостійної підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.
Таким чином,    Інструкція № 449    передбачає право контролюючого органу нарахувати єдиний внесок не тільки на підставі акту перевірки платника податків, як помилково вважає позивач, а й на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, що і було зроблено відповідачем.
Отже, згідно даних облікової картки платника податку, станом на 16.05.2019 за позивачем рахується недоїмка з сплати єдиного внеску у сумі 24  800,20 грн., яка ним не сплачена.
З огляду на все вище зазначене, колегія суддів вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 16.05.2020 № Ф 411-25 прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, є правомірною та скасуванню не підлягає.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими посилання апелянта на те, що вимога про сплату недоїмки прийнята не уповноваженою особою.
Так, з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу щодо покращення інвестиційного клімату в Україні", тобто з 01.01.2017, функції з адміністрування податків, зборів, платежів, в тому числі, єдиного внеску, покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику та його територіальні органи, одним з яких і є Головне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, тоді як державні податкові інспекції здійснюють лише сервісне обслуговування платників податків та не мають право складати вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.
З огляду на зазначене, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 № Ф-411-25 прийнята Головним управлінням ДФС у Миколаївській області відповідно до передбачених Податковим кодексом України повноважень.
Щодо доводу апелянта,  про неможливість набуття ним статусу платника ЄСВ в квітні 2002 року, оскільки  це майже за 8 років до прийняття Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", колегія суддів зазначає наступне.
Судами вже неодноразово розглядались позови ОСОБА_1 до фіскальних органів про скасування  вимог про сплату боргу(недоїмки) по ЄСВ  за 2018-2019 роки та рішення по цим справам набрали законної сили.
Як вбачається із постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 по справі № 814/921/18  (а.с. 1-7, т. 2) судом вирішено питання та надана належна правова оцінка вимоги від 08.02.2018 № Ф 411-25, із змісту якої вбачається, що апелянту нараховано недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 12 217,30 грн за період до 08.02.2018.
Натомість, предметом спору у справі , що розглядається є вимога від 16.05.2019, при цьому слід зазначити, що відповідно до пункту 7 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки).
Отже, фактичним предметом спору у справі, що розглядається  є правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) виключно за період з 08.02.2018 до 16.05.2019.
Часовий проміжок до 08.02.2019 знаходиться поза межами розгляду даної справи. 
Тобто довід апелянта щодо не можливості набуття ним статусу платника ЄСВ у квітні 2002 року не є предметом спору у даній справі.
Додатково, колегія суддів наголошує, що виключна правова проблема щодо статусу платника єдиного внеску та наявність обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності, за умови, що він набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 01 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону була розглянута у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 по справі № 260/81/19 (№ в ЄДРСР 90458921), у якій зазначено про таке.
"Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII, лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними".
Натомість, як вбачається із матеріалів справи, позивач продовжував здійснювати підприємницьку діяльність, що підтверджується довідкою ГУ ДФС у Миколаївській області від 07.02.2017, у якій зазначено, що ОСОБА_1 подавав податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2012-2016 роки (а.с.31).
Оскільки констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки не відбулось Відомостей про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 матеріали справи не містять, то підтверджується можливість законного здійснення підприємницької діяльності позивачем.
Також матеріали справи не містять відомостей, що апелянт звертався до податкової служби із заявою про списання у порядку, визначеному абзацами першим та другим пункту 9-15 Закону № 2464-VI (у редакції Закону № 592-ІХ), несплачених станом на день набрання чинності Законом № 592-ІХ сум недоїмки, нарахованих платникам єдиного внеску.
Довід ОСОБА_1 про те, що він не є платником єдиного внеску спростовується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що позивача взято на облік як платника єдиного внеску 04 квітня 2002 року за реєстраційним номером 14081406115525/14063 (а.с. 247),а також змістом постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду 14.02.2019 по справі № 814/921/18  (а.с. 1-7, т. 2).
Доводи апелянта про те, що Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", не є чинним та не підлягає обов`язковому виконанню, судова колегія не приймає до уваги, оскільки правомірність прийняття цього Закону не є предметом розгляду даної справи.
Згідно з пунктом 3 Розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами 3, 4 цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у пп.1 та 2 п.1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`яти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у пп.3 та 4 п.1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Форма вимоги про сплату боргу (недоїмки) визначена у додатку № 6 Інструкції №449.
Вивчивши вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 № Ф-411-25, колегія суддів зазначає, що остання відповідає всім вимогам, встановленим Інструкцією № 449.
Посилання апелянта на Господарський та Цивільний Кодекси України колегія суддів вважає неспроможними, оскільки спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права.
Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року по справі № 400/3760/19 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.