ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/384/21 Справа № 213/1963/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство "ВБР" (далі - ПАТ "ВБР") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11.12.2013 року між ПАТ "ВБР" (далі - банк) та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKCASHSTG.202789.001, відповідно до підпунтків 1.1-1.10, 2.4 якого банк надав позичальнику на умовах повернення грошові кошти в сумі 51 650,00 грн на строк до 10.12.2016 року, зі сплатою 0,001 % річних за користування кредитом, та щомісячною комісією за надання кредитних ресурсів в розмірі 3,00 % від суми кредиту по договору, в період оплати.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11.12.2013 року, між ПАТ "ВБР", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № PX029031.202790.001, згідно з яким поручитель ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитним договором. Згідно пункту 4-6 договору поруки у випадку невиконання позичальником будь-якого зобов`язання за кредитним договором, відповідачі відповідають перед позивачем, як солідарні боржники.

Позивач зазначав, що свої зобов`язання за кредитним договором щодо видачі кредиту виконав у повному обсязі, про що свідчить розпорядження на видачу кредиту від 11.12.2013 року.

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, а саме: відповідно до пункту 2.4 договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти щомісячно з 1-го по 10-е число, та у разі несплати комісії та відсотків у встановлений строк, вони вважаються простроченими. За порушення строків погашення заборгованості згідно пункту 6.1 кредитного договору банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі 36 % річних від простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Відповідач припинив сплату процентів, у зв`язку з чим заборгованість по сплаті процентів станом 09.06.2015 року становить 24 792,00 грн.

Також відповідач ОСОБА_1 припинив погашати основний борг, у зв`язку з чим станом 09.06.2015 року виникла заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 21 524,50 грн.

Водночас, внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_1 умов пункту 1.6 договору та припинення сплати щомісячно комісії в розмірі 3 % від суми кредиту станом 09.06.2015 року виникла заборгованість по сплаті комісії в розмірі 24 792,00 грн.

Позивач вказував, що при порушенні договірних зобов`язань відповідно до підпунктів 3.1.9, 3.1.11 кредитного договору банк на свій розсуд має право змінити умови договору та зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, а також сплати винагороди, комісії та відсотків за користування кредитом, та виконання інших зобов`язань за договором.

Відповідно до пункту 3.1.9 договору строкова заборгованість по кредиту станом 09.06.2015 року становить 27 229,79 грн.

За порушення строків сплати процентів банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день такої прострочки. Станом на 09.06.2015 року сума пені становить 31 979,36 грн.

Таким чином, загальна заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором станом 09.06.2015 року становить 110 698,46 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором станом 09.06.2015 року в розмірі 110 698,46 грн.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.04.2018 року заяву ПАТ "ВБР" про залучення правонаступника позивача задоволено.

Залучено до участі у справі правонаступника позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (далі - ТОВ "ФК "Довіра та гарантія").

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.09.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" заборгованість за кредитним договором № PX029031.202790.001 від 11.12.2013 року в розмірі 110 698,46 грн, що складається із: поточної заборгованості по тілу кредиту - 27 229,79 грн; простроченої заборгованості по тілу кредиту - 21 524,50 грн; поточної заборгованості по процентам - 0,03 грн; простроченої заборгованості по процентам - 5 172,78 грн; заборгованості за комісією - 24 792,00 грн; заборгованості по пені - 31 979,36 грн.

У задоволенні позовних вимог ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення від 24.09.2018 року змінити та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні кредитного договору сторонами були погоджені, умови про порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку, однак банк не повідомив позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит, а тому сума кредиту не може вважатися простроченою сумою основного боргу, а сума плати за кредит - відповідно простроченими процентами. Позичальник не отримував від банку такого повідомлення про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту сплати плати за кредит, а отже позичальник не порушував нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту сплати плати за кредит, оскільки такий термін банком встановлений не був. Відповідно до умов договору у банка не було права звертатися до суду із позовними вимогами щодо дострокового стягнення з позичальника на свою користь всієї основної суми кредиту, у зв`язку із тим, що ним були допущені істотні порушення кредитного договору. При цьому, використовуючи своє право щодо дострокового повернення кредиту та звертаючись до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми за договором, банк забуває про розірвання договору, що мало відбуватися у такому випадку.

Крім того, зазначає, що позивачем не надано суду документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, якими можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення грошових операцій і складені під час здійснення фінансової операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку таких фінансових операцій. Такими документами на думку представника відповідача є платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо, але відповідачем долучено до позову лише формальний розрахунок із зазначенням загальних сум,який є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача, у зв`язку з чим не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог банку до відповідача, в тому числі щодо суми штрафних санкцій та процентів.

Щодо неустойки за прострочення виконання зобов`язання, просив врахувати, що розмір неустойки в розмірі 31 979,36 грн значно перевищує розмір збитків, яких саме позивач взагалі не зазнав, у зв`язку з чим просив застосувати положення частини третьої статті 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вважає, що позивачем не доведена наявність збитків в тому значенні, як вони визначені у статті 22 ЦК України.

Також відповідач вважає, що в кредитному договорі відсутня одна із істотних умов договору, така як строк дії договору, оскільки в пункті 1.10 вказано, що вид кредиту - строковий кредит, строк дії договору відсутній.

Крім того, згідно із пунктом 1.4 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом становить 0,001 % річних. В той же час, відповідно до пункту 1.6 цього договору позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів в розмірі 3,00 % відсотки від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Тобто вважає, що в кредитному договорі завуальована реальна процентна ставка в розмірі 36 % річних від суми кредиту по договору в період сплати, а лише зазначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 0,001 % річних.

Також, оскільки у відповідності до пункту 6.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, вважає, що як розмір відсотків так і розмір комісії становлять 36 % річних, а отже фактично комісія за порушення строків погашення заборгованості в розмірі 36 % річних є завуальованим штрафом за порушення строків погашення заборгованості в розмірі 36 % річних.

Крім того, в договорі зазначено (пункт 6.3) про те, що за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Встановлення позичальнику банком непропорційно високої пені є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу послуг.

До того ж, згідно пункту 1.5. договору позичальник сплачує банку комісію за надання фінансового інструменту в розмірі 1 500,00 грн у день укладення кредитного договору, що суперечить чинному законодавству, тому подібна умова договору може бути визнана недійсною, як це визначено ВССУ у справі № 756/5522/15-ц.

Таким чином, відповідач вважає, що позичальник був введений банком в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

Крім того, вважає, що банк не має право стягувати одночасно з відповідача пеню і штраф за порушення грошових зобов`язань, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності - неустойкою, а також одним засобом забезпечення виконання зобов`язань, а подвійна цивільна відповідальність заборонена згідно статті 61 Конституції України. Отже, позивач, звертаючись з позовом до суду мав обирати що стягувати: пеню чи штраф.

Крім того, просить застосувати до даних правовідносин строки позовної давності, оскільки договір між позивачем та відповідачем було укладено 11.12.2013 року, тобто позивач знав про порушення свого права ще з 2014 року, а з позовом до суду звернувся лише у 2015 році, тобто із пропуском строку позовної давності до додаткових платежів та неустойки.

Вважає, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності до додаткових зобов`язань.

В іншій частині рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.09.2018 року учасниками справи не оскаржувалося.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить судове рішення залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 11.12.2013 року між ПАТ "ВБР" та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKCASHSTG.202789.001, на підставі якого позивачем надано відповідачу кошти в сумі 51 650,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,001 % річних, та щомісячною сплатою комісії за надання кредитних ресурсів в розмірі 3 % від суми кредиту по договору, з встановленням дати користування кредитом до 10.12.2016 року (а.с.11-13, т.1).

11 грудня 2013 року між ПАТ "ВБР", відповідачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № PX029031.202790.001, згідно з яким поручитель ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед позивачем за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитним договором (а.с.16, т.1).

Сторонами вищезазначені кредитний договір та договір поруки підписано без зауважень, що свідчить, що вони повністю погодилися з їх умовами.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором щодо видачі кредиту виконав у повному обсязі, що підтверджується розпорядженням на видачу кредиту від 11.12.2013 року (а.с.19, т.1).

Також установлено, що позивач 09.02.2015 року направив відповідачу ОСОБА_1 вимогу за вих. № 2664 з вимогою погасити заборгованість у повному обсязі (а.с.20-21, т.1), однак, відповідач залишив її без уваги та не виконав.

Відповідно до підпунктів 3.1.9, 3.1.11 кредитного договору банк на свій розсуд має право змінити умови договору та вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, а також сплати винагороди, комісії та відсотків за користування кредитом, та виконання інших зобов`язань за договором (а.с.12, т.1).

Поручитель також не вчинив дій щодо сплати заборгованості позичальника перед банком, тому виникла заборгованість за кредитним договором, яка згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 09.06.2015 року становить 110 698,46 грн, що складається із: поточної заборгованості по тілу кредиту - 27 229,79 грн; простроченої заборгованості по тілу кредиту - 21 524,50 грн; поточної заборгованості по процентам - 0,03 грн; простроченої заборгованості по процентам - 5 172,78 грн, заборгованості за комісією - 24 792,00 грн; заборгованості по пені - 31 979,36 грн (а.с.4-10, т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернуті такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог що стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, суд першої інстанції виходив з підстав пропуску позивачем шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), у зв`язку з чим суд вважав поруку припиненою.

Проте, колегія суддів з висновками суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Відповідно до частини першої статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання та частиною другою статті 615 ЦК України встановлено, що відповідач не може бути звільнений від відповідальності за порушення зобов`язання у разі односторонньої відмови від них.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № PX029031.202790.001 від 11.12.2013 року станом на 09.06.2015 року в розмірі 110 698,46 грн, суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір заборгованості є обґрунтованим та підтверджений належними доказами.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, з огляду на наступне.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що ПАТ "ВБР" 12.02.2015 року на адресу позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 направлялась вимога про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором (а.с.20-21, т.1).

Зі змісту цієї вимоги вбачається, що банк змінює умови договору та вимагає дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його користування та виконання інших зобов`язань, передбачених кредитним договором в строк до 08.03.2015 року, у зв`язку з чим банк просив, протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги, достроково повернути суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 86 992,91 грн, яка виникла станом на 06.02.2015 року та складається із: заборгованості за кредитом - 32 969,68 грн; простроченої заборгованості за кредитом - 15 784,61 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 0,04 грн; простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом - 2 815,20 грн; заборгованості за комісією - 1 549,50 грн; простроченої заборгованості за комісією - 17 044,50 грн; заборгованості по пені - 16 829,38 грн.

Отже, зверненням 12.02.2015 року до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України). 

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в розмірі 86 992,91 грн, яка зазначена у вимозі про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яка ним добровільно не сплачується.

Правильність вказаного розрахунку ОСОБА_1 не спростував, а тому колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість за кредитним договором саме в такому розмірі, тобто в межах строку кредитування, підлягає стягненню з нього на користь ТОВ "ФК "Довіра та гарантія".

Відповідач не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачу кредиту та його часткового погашення, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, так як відповідачем на спростування позовних вимог ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного належного та допустимого доказу, тоді як позивачем доведено факт отримання кредитних коштів.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що банк не має право стягувати одночасно з нього пеню і штраф за порушення грошових зобов`язань, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності - неустойкою, а також одним засобом забезпечення виконання зобов`язань, а подвійна цивільна відповідальність заборонена згідно статті 61 Конституції України, колегії суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи встановлено, що вимогу про сплату з відповідача штрафу позивач не пред`являв.

Доводи апеляційної скарги про те, що в кредитному договорі відсутня одна із істотних умов договору, така як строк дії договору, оскільки в пункті 1.10 вказано, що вид кредиту - строковий кредит, строк дії договору відсутній, є безпідставними, оскільки згідно пункту 1.3 сторони погодили термін користування кредитом до 10.12.2016 року (а.с.11, т.1).

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що він був введений банком в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідач в установленому законом порядку не оскаржував умови укладеного між сторонами кредитного договору, таких доказів матеріали справи не містять, а тому підписавши кредитний договір він погодився з усіма його істотними умовами, зокрема, що сплати комісії, прострочених відсотків за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом та пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом (пункти 6.1, 6.3 кредитного договору).

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів враховує, що згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 18.02.2014 року, наступний платіж повинен бути здійснений 18.03.2014 року, однак коштів на рахунок позивача у вказаний період від відповідача не надійшло, а отже, саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності.

Згідно з відміткою на поштовому конверті з позовною заявою позивач звернувся до суду 10.06.2015 року (а.с.31, т.1), тобто в межах строку позовної давності, який згідно з пункту 8.6 договору становить 10 років, а отже підстави для застосування строку позовної давності відповідно до статей 256, 261, 267 ЦК України щодо відповідача ОСОБА_1 відсутні.

При цьому, суд критично ставиться до заперечень відповідача щодо спливу строків позовної давності до додаткових вимог (неустойки, пені), оскільки за змістом статті 266 ЦК України, якщо позовна давність до основної вимоги не спливла, то вона і не спливла до додаткової вимоги (неустойки, пені).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати та ухвалити у скасованій частині нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" заборгованість за кредитним договором № PX029031.202790.001 від 11 грудня 2013 року станом на 06 лютого 2015 року в розмірі 86 992,91 грн, що складається із: заборгованості за кредитом - 32 969,68 грн; простроченої заборгованості за кредитом - 15 784,61 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 0,04 грн; простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом - 2 815,20 грн; заборгованості за комісією - 1 549,50 грн; простроченої заборгованості за комісією - 17 044,50 грн; заборгованості по пені - 16 829,38 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко