ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/14251/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,      
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 р. (суддя Дєєв М.В.) в адміністративній справі №160/14251/20 за позовом ОСОБА_1   до Кабінету Міністрів України, Державного агентства з енергоефективності     та енергозбереження України, Державної установи "Урядовий контактний центр", Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 ,     про встановлення компетенції, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

           ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Державного агентства з енергоефективності     та енергозбереження України, Державної установи "Урядовий контактний центр", Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Міністерства юстиції України,  про встановлення наявності чи відсутності компетенції суб`єкта владних повноважень, зобов`язання вчинити певні дії.
          Із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову.
          Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 04 листопада 2020 р. у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено, заяву про забезпечення позову повернуто заявнику.
          У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржену ухвалу та направити справу на повторний розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Скаржник зазначає, що Закон України «Про судовий збір» суперечить статті 8 Конституції України, тому вимога суду першої інстанції щодо сплати судового збору у розмірі 2102 грн. із пенсії у розмірі 2943,33 грн. не можлива і загрожує життю та здоров`ю.
          У судовому засіданні скаржник підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги. Представник Державного бюро розслідувань просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, яка, на його думку, є безпідставною та необґрунтованою.
          Колегією суддів відмовлено скаржнику у задоволенні клопотання про витребування від відповідачів нормативно-правових документів, які звільняють посадових осіб від виконання своїх повноважень та дають право звертатись до суду на безпідставній основі, оскільки нормативно-правові акти не є доказами у розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.            
          Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
          Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції керувався приписами частини 7 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України, віз врахуванням частини 10 статті 169 цього ж Кодексу, відповідно до яких, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України (подання документу про сплату судового збору), повертає її заявнику без розгляду.
  Скаржник ОСОБА_1 стверджує про протиправність вимоги суду першої інстанції щодо необхідності сплати судового збору, посилаючись на важкий матеріальний стан та очевидну неконституційність Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Стаття 133 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачає можливість зменшення розміру належних до оплати судових витрат чи звільнення від їх оплати повністю або частково, чи відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк.
          Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 р. у справі № 821/1896/15-а вказав на те, що питання перевірки реальної спроможності заявників – фізичних осіб сплатити судовий збір у спорах із суб`єктами владних повноважень набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору. За наявності таких питань суди повинні вказувати, які конкретно докази заявник має надати на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану, у разі якщо наданих доказів недостатньо або вони не є належними; повинні надати їм належну оцінку та прийняти вмотивоване рішення, враховуючи, зокрема, суть спору, статус особи заявника, обставини, що призвели до неможливості сплатити судовий збір. При цьому, визначення майнового стану сторони є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.  
Колегія суддів, у свою чергу, звертає увагу,  предметом пред`явленого позову є встановлення наявності чи відсутності «компетенції суб`єктів владних повноважень в особі Кабінету Міністрів України та міністерств, які входять до складу Кабінету Міністрів України», зобов`язання відповідачів вчинити дії «по забезпеченню особистого немайнового права на життя та особистого немайнового права на безпечне для життя і здоров`я довкілля», відшкодування моральної шкоди. Всього, як зазначив суд першої інстанції, позовна заява містить 22 позовні вимоги. Уточнена позовна заява містить 20 позовних вимог. При цьому, підставою звернення ОСОБА_1 до суду є обставина відмови компетентних державних органів у впровадженні технології «Екотерм», співавтором якої є ОСОБА_1 (т.1 а.с. 3).
Таким чином, спір, за вирішенням якого ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду, не стосується захисту його соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Обставини, які можуть розглядатись як підстави для звільнення від сплати судового збору, визначені частиною 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір", відсутні.
За практикою Європейського суду з прав людини вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір – це певний законний обмежувальний захід, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих і безпідставних позовів та перенавантаження судів.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано належне обґрунтування прийнятого рішення про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки згідно наданої ОСОБА_1 довідкою розмір отриманого ним доходу за у 2019 році складає 31198 грн., сума судового збору складає 630,60 грн., що не перевищує 5 % розміру доходу.
Також, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про порушення перед Верховним Судом питання про відповідність Конституції України Закону України «Про судовий збір» та норм КАС України щодо сплати судового збору при зверненні до суду безпосередньо на підставі статті 8 Конституції України.
Частиною 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить  Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Європейським судом вимога щодо сплати судового збору не визнана порушенням прав заявників на доступ до правосуддя, тому підстави для незастосування приписів Закону України «Про судовий збір» відсутні.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної інстанції висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженої ухвали суду, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 р. в адміністративній справі №160/14251/20 – залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 27 січня 2021 р. та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
          Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 р.
   
Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий