ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/620/21 Справа № 199/3112/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу 
                ОСОБА_1 , 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради про відновлення становища, що існувало до порушення, - 

ВСТАНОВИЛА: 

ОСОБА_1 у травні 2020 року звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради про відновлення становища, що існувало до порушення(а.с. 1-4).
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював на посаді водія тролейбуса в депо №1 Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради. Після його відсторонення з роботи на підприємстві, позивачу видали трудову книжку, у якій, згідно останнього запису під № 7 датованого 07.05.2010,  ОСОБА_1  відсторонено від роботи до остаточного розгляду судом цивільної справи про поновлення на роботі на підставі наказу № 197 від 06.05.2010. Проте, запис про його звільнення з роботи в трудовій книжці відсутній, що спричинило для нього невирішувані проблеми в подальшому працевлаштуванні, оскільки на нову роботу позивач не може офіційно влаштуватися без підтвердження записом в трудовій книжці його звільнення на попередній, а також записів про проходження ним курсів водія тролейбуса та стажування на цій посаді. При цьому, зазначив, що наказ підприємства, у якому була б зазначена точна дата його звільнення з посади, позивачу не надавався, а на сьогоднішній день діяльність Депо №1 МКП «Дніпропетровський електротранспорт» припинена.
На підставі викладеного, позивач просив суд відновити становище, що існувало до порушення, шляхом зобов`язання внести до трудової книжки ОСОБА_1 запису про його звільнення з роботи в Депо № 1 Комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» (нинішня назва - «Депо № 1 Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 рокуу задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (а.с. 62-64).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суд,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи (а.с. 66-68).
КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач завчасно не надав трудову книжку до відділу кадрів для внесення відповідних записів. Крім того, на час звернення позивача до суду, відбулися зміни у назві підприємства, на якому працював позивач.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 62-к від 08 вересня 2006 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу учнем водія пасажирського тролейбусу в Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт». Після закінчення навчання, наказом № 04-к від 02 січня 2007 року ОСОБА_1 був переведений водієм пасажирського тролейбуса 3-го класу. 
Наказом № 222 від 12 червня 2007 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі п.7. ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані. Утім, як вбачається із запису № 5, внесеного у трудову книжку, позивач звільнений наказом № 62-к від 12 червня 2007 року. Номер наказу 62-к внесений помилково замість номеру 222 в наказі від одного й того ж числа - 12.06.2007. Даний факт встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2012, яке набрало законної сили 07.08.2012.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2009 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі, про що був виданий наказ по підприємству № 426 від 14 грудня 2009 року.
На підставі наказу № 426 до трудової книжки внесено запис № 6, яким визнано недійсним запис № 5 та одночасно поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі. Утім, після поновлення на роботі позивач продовжував недобросовісно виконувати свої посадові обов`язки, що виражались появою на роботі у нетверезому стані, що підтверджується наказами по підприємству № 141, 189 щодо порушення позивачем трудової дисципліни.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2010 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2009 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі скасовано та справа передана на новий судовий розгляд.
Наказом № 197 від 06.05.2010 ОСОБА_1 було відсторонено від роботи до розгляду судової справи про поновлення на роботі з внесенням запису у трудову книжку.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі. Вказане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2010.
Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 лютого 2011 року касаційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2010 року залишено без змін.
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 фактично був звільнений з підприємства наказом № 222 від 12 червня 2007 року з підстав визначених п.7 ст. 40 КЗпП України, а тому звільнення з цих підстав проведено з дотриманням норм трудового законодавства.
Відповідно до ч. 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У зв`язку з набранням законної сили рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року у відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі водієм пасажирського тролейбусу 3 класу, був виданий підприємством наказ № 110 від 16.03.2011 року про звільнення, згідно якого було скасовано наказ № 426 від 14.12.2009 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 водієм пасажирського тролейбусу 3 класу, наказ № 197 від 06.05.2010 року про відсторонення від роботи водієм пасажирського тролейбусу 3 класу ОСОБА_1 до закінчення розгляду цивільної справи за його позовом про поновлення на роботі водієм пасажирського тролейбусу 3 класу скасовано; наказ № 222 від 12.06.2007 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані залишено в силі, законність якого підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року по справі, а також рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2012 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.08.2012 року.
Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, трудові книжки в обов`язковому порядку ведуться на всіх працівників.
Питання, що стосуються ведення трудових книжок, визначається постановою Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників». Детальніше порядок ведення трудових книжок визначається Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (з наступними змінами та доповненнями).
Так, п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (з наступними змінами та доповненнями) встановлений загальний семиденний строк з дня прийняття на роботу для заповнення трудової книжки.
Обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу, також передбачено п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (із змінами).
Згідно з п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Записи до трудової книжки ОСОБА_1 вносилися відповдіно до чинного законодавства. Доказів того, ОСОБА_1 звертався до відповідача з питання внесення записів до трудової книжки, суду не надано.
Відповідачем до суду надано поштові листи відділу кадрів Депо №1, які направлялися на адресу позивача, що підтверджується наданими копіями. Проте, доказів того, що позивач надавав трудову книжку, а відповідач відмовився вносити в неї відповідні записи, суду не надано. Крім того, факт того, що позивач відмовлявся надавати до відділу кадрів трудову книжку для внесення відповідних записів підтверджується рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року по справі № 0417/9943/2012, під час розгляду якої судом було встановлено, що саме з вини самого позивача, який визнав у судовому засіданні свою відмову надати у відділ кадрів трудову книжку через неповідомлення його про зміст записів що будуть вноситись. Самостійно ОСОБА_1 до відповідача з вимогою про внесення записів у трудову книжку не звертався.
Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Також, колегія суддів зазначає, що судом вірно враховано те, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду, відбулися зміни у назві підприємства, на якому працював позивач, оскільки на підставі рішення сесії Дніпровської міської ради № 64/18 від 15.02.2017 року змінено назву Депо № 1 міського комунального підприємства “Дніпропетровський електротранспорт” де працював позивач, на Депо № 1 комунального підприємства “Дніпровський електротранспорт” Дніпровської міської ради, виготовлено печатку з новою назвою структурного підрозділу та ліквідовано стару печатку, що в свою чергу унеможливлює також внесення запису до трудової книжки позивача.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко

                                                                       М.О. Макаров