Номер провадження: 22-ц/813/4536/21 
Номер справи місцевого суду: 522/866/17
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мажеру Інни Олександрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи це тим, що позивач є правонаступником права вимоги за кредитним договором № ML-501/175/2008, укладеним 10 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , який має заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 923 875 грн. 59 коп., яка стягнута рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2012 року. Оскільки рішення суду не виконане та заборгованість не погашена, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року на підставі договору іпотеки №PML-501/175/2008, укладеного між ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. В рахунок погашення кредитної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року в загальній сумі 923 875, 59 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PML-501/175/2008, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4008, а саме житлову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 шляхом продажу даного майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних ринкових цін. Вирішено питання про судові витрати.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року - задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року - скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. В рахунок погашення кредитної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року в загальній сумі 923 875, 59 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PML-501/175/2008, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4008, а саме житлову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Мажеру Інна Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 09.02.2021 року на 14-00 г., сторони в умовах обмеженого доступу до Одеського апеляційного суду у зв`язку з поширенням на території України коронавірусної інфекції «СОVID-19», своє право на участь в судовому засіданні у режимі відео конференції не реалізували, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не подавали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Задовольняючи позов та звертаючи в рахунок погашення кредитної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором МL-501/175/2008 від 10 липня 2008 року в загальній сумі 923 875, 59 грн. стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № РМL- 501/175/2008, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4008, а саме житлову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позову.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.
Судом встановлено, що:
-10 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №МL-501/175/2008, за яким банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 105 052,50 доларів США на строк до 10 липня 2023 року зі сплатою 4,99% річних;
-з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки до зазначеного кредитного договору, за яким поручитель прийняла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_3 , які виникають з умов зазначеного договору;
-10 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №PML-501/175/2008 (майнова порука), за яким для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником зобов`язань, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно: житлову квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п. 4.4. договору іпотеки вартість предмета іпотеки визначена за згодою сторін в розмірі 717 561,00 грн.;
-26 липня 2010 року між ТОВ «ОТП БАНК» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, зокрема за кредитним договором №ML- 501/175/2008 та договором іпотеки №PML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року;
-заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, яке набрало законної сили 24 травня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ПАТ «ОТП БАНК» заборгованість за договором №ML- 501/175/2008 від 10 липня 2008 року в розмірі 923 875,59 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 832 544,16 грн., заборгованості за процентами у розмірі 80 212,77 грн., пені в розмірі 11 043,66 грн. та штрафних санкцій в розмірі 75 грн.;
-Банком 21 липня 2012 року на адресу ОСОБА_4 було направлено досудову вимогу вих. №543 про усунення порушення, яка нею виконана не була, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач у заяві про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року просила застосувати строк позовної давності (т. 1,а. с. 116-125).
Судова колегія виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Положеннями статті 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У статті 529 ЦК України зазначено, що кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Виходячи зі встановлених у справі обставин та приймаючи до уваги рішення суду від 02.02.2012 року у справі № 1522/825/12 між цими ж сторонами, яке набрало чинності, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що кредитор в силу частини другої статті 1050 ЦК України таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця в ДВС Красногвардійського районного управління юстиції Автономної республіки Крим від 13.06.2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого Приморським районним судом м. Одеси від 03.08.2012 року з виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, яке набрало законної сили 24 травня 2012 року про стягнення на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 923 875 грн. 59 коп. (т.2 а.с.1-16 зворотній бік)
Згідно з листом Управління Федеральної служби судових приставів по республіці Крим від 29.08.2014 року на адресу ПАТ «ОТП Банк» роз`яснюється про необхідність дотримання порядку виконання рішення суду України на території іноземної держави (події березня 2014 року пов`язані з діями Росії з включенням частини території України - Автономної республіки Крим до складу Російської Федерації,легітимність якої не визнається Україною та світовою спільнотою) (т.2 а. с. 17-18).
При таких обставинах немає підстав для висновку, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року було фактично виконано.
Крім того, дані обставини свідчать, що кредитор не раніше 29.08.2014 року дізнався або міг дізнатися про фактичне невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом і про неможливість виконання судового рішення у спосіб запропонований російською стороною - з дотриманням порядку виконання рішення українського суду на території Криму, як частини іноземної держави (Росії) у зв`язку з невизнанням Україною включення Росією Криму до свого складу, оскільки до березня 2014 року Крим і юридично і фактично входив до складу України.
Дані обставини про фактичне невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та про неможливість дотримання порядку виконання рішення суду на умовах, запропонованих Російською стороною - офіційно стали відомі позивачу не раніше 29.08.2014 року дати відправки на адресу стягувача листа Управління Федеральної служби судових приставів по республіці Крим.
До суду позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у січні 2017 року.
При таких обставинах, суд першої інстанції набув правильного висновку про обґрунтованість заявлених вимог та про не пропущення позивачем строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції в частині не застосування до заявлених позивачем вимог строку позовної давності, як підстави для відмови у позові є неспроможними, висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява№ 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 375, 382-384 ЦГЖ України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мажеру Інни Олександрівни - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 18.02.2021 року.

Головуючий                        О.М. Таварткіладзе
Судді:                        А.П. Заїкін

               О.В. Князюк