ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 р. 	Справа № 520/12420/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В.) по справі № 520/12420/2020
за позовом      ОСОБА_1  
до     Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

          ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом,   в якому просив:
        - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з листопада 2014 року по травень 2018 року (включно);
          - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 за період з 01.11.2014 по 31.05.2018, та здійснити виплату заборгованості по пенсії одним платежем;
       - звернути рішення до негайного виконання в частині присудження виплати пенсії в межах стягнення суми за один місяць.
         Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 позов задоволено.
       Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
      В обґрунтування вимог зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що виплата позивачу пенсії за минулий період має виплачуватись відповідно до Порядку № 365, на умовах окремого порядку, після його прийняття Кабінетом Міністрів України. 
    Також вказує помилковість висновків суду в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії за травень 2018 р., оскільки вказана сума вже виплачена позивачу, що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи.
       Вважає передчасними висновки суду про зобов`язання пенсійного органу здійснити виплату заборгованості однією сумою, оскільки вказані вимоги спрямовані на майбутнє. 
        Крім того зазначив, що згідно з пунктом першим частини другої статті 371 КАС України, суд може звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1,  2 частини першої цієї статті. Оскільки позовні вимоги не стосуються стягнення суми боргу, відповідач вважає, що зазначена норма в цьому випадку не може бути застосована.
        ОСОБА_1 не подав відзив на апеляційну скаргу. 
         Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України   справа розглянута   в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
       Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
         Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», він має статус внутрішньо-переміщеної особи, з 01.04.2015 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області, що підтверджується копією пенсійного посвідчення Серія НОМЕР_1 , протоколом за пенсійною справою , довідкою № 0000493776(а.с.8, 9, 28).
      До 31.10.2014 пенсія позивачу виплачувалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області,  виплату якої припинено з у зв`язку зі зміною місця проживання, що підтверджено атестатом  від 17.04.2018 (а.с. 10)
      15.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив витребувати пенсійну справу з  Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та перераховувати пенсію на розрахунковий рахунок, зазначений в ній (а.с. 32).
     Рішенням  комісії з питань внутрішньо переміщених осіб Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської  міської ради, від 30.03.2018 оформленого протоколом № 7  призначено соціальних виплат внутрішньо-переміщеній особі ОСОБА_1  (а.с. 35-36) 
      З травня 2018 р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області поновлено пенсійні виплати позивачу (а.с. 24). 
       В подальшому позивач звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про отримання заборгованості з пенсії за період з 2014 року по травень 2018 року.
       19.12.2019 відповідач листом повідомив позивача, що виплата пенсії за минулий період буде проводитися відповідно до пункту 1 Постанови № 637, згідно якого суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Передбачений вказаною нормою порядок на сьогодні не визначено. Враховуючи викладене, виплату коштів за минулий час буде здійснено за наявності відповідного фінансового забезпечення, на умовах окремого порядку, після прийняття його Кабінетом Міністрів України (а.с.13).
        Вважаючи протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо невиплати пенсії за період з листопада 2014 р. по травень 2018 р., позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
       Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що невиплата пенсії позивачеві за спірний період суперечать Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» . Крім того, вказав, що відсутність окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України для виплати пенсій за минулий період, не є передбаченою законом підставою для її не виплати, а постанови Кабінету Міністрів України № 365 та № 637 є підзаконними нормативно-правовими актами, які обмежують встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем. 
    Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
     Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.
     Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058)  та іншими нормативно-правовим актами.
     Згідно ч. 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
     Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Нормами п.п. 1, 6 статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.
       Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
       Як передбачено п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. за № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», з наступними змінами та доповненнями, призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.
        Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. за № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», з наступними змінами та доповненнями, встановлено, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року за № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб.
    Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (далі – Постанова № 509) пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
    Колегія суддів зазначає, що з аналізу постанов № 637  та № 509 вбачається, що ними встановлено спеціальний порядок здійснення соціальних виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, тобто особливості виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам.
   При цьому, оскільки вищенаведені нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, вони не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
   Як правильно зазначив суд першої інстанції, конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
           Отже, пріоритетному застосуванню підлягають норми Закону №1058-IV.
          Судом встановлено, що з травня 2018 року позивачу проводиться виплата місячного розміру пенсії, пенсія за період з 01.11.2014 року до травня 2018 року  не виплачується   з посиланням на Порядок  № 365, з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 - виплата сум заборгованості, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
      Колегія суддів не погоджєуться  з  доводами пенсійного фонду щодо відсутності підстав для виплати пенсії , з огляду на наступне.
     Згідно з п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за № 365, з наступними змінами та доповненнями, орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи.
      Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
     Відповідно до ч. 1 ст. 7  Закону № 1058-IV загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, та обов`язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов`язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом.
    Пунктом 9 ч. 1 ст. 16 цього ж Закону передбачено, що застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.
     З аналізу вищенаведених норм слідує , що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
    При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.
    Отже, судом першої інстанції вірно було зазначено, що пріоритетному застосуванню підлягають норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
        Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 428/6579/17.
    Відповідно ч.5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
      Згідно ч. 2 статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).
    Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
      У рішенні у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
      Враховуючи викладене, вірним є висновок суду першої інстанції, що пенсійний орган порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
        Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
         Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
       Вирішуючи спір, судом враховуються правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року стосовно того, що Постанова № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.
         З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстави не виплати позивачу сум пенсій за період з листопада 2014 р. до травеня 2018 р. не ґрунтуються на законі.
       Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
        Щодо доводів скаржника про здійснення пенсійним органом виплати ОСОБА_1 пенсії за травень 2018 р. та помилковість висновків суду про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити пенсію за вказаний період , колегія суддів зазначає наступне.
       З позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги за період з 01.11.2014 до травня 208 (включно).
     З наданої довідки ГУ УПФУ в Харківській області (без дати) вбачається, що виплата пенсії ОСОБА_1 за травень 2018 здійснена, проте даних про час її виплати дана довідка не містить. Відповідачем також не надано доказів  здійснення такої виплати на час подання позову та прийняття судом рішення. 
    Отже , зазначені відповідачем обставини не свідчать про неправомірність судового рішення, крім того здійснення виплати пенсії, зокрема за травень 2018 мають бути  враховані на стадії виконання судового рішення.  
   Доводи апелянта про відсутність підстав для звернення судового рішення до негайного виконання колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.
    Згідно з п. 1 ч. 1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
       Відповідно до частин 1, 2 ст. 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.    Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
     Оскільки присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.
     Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити виплату заборгованості пенсії однією сумою.
       Згідно зі ст.46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
     Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
        Таким чином ст. 46 Закону №1058-IV передбачає виплату недоплаченої пенсії однією сумою лише в тому разі, якщо пенсія належала пенсіонеру, однак, не була отримана ним вчасно з власної вини. 
       Разом з тим, ця норма не містить приписів, які б визначали спосіб дій органу Пенсійного фонду щодо виплати суми пенсії, що утворилася з вини органу Пенсійного фонду, зокрема, внаслідок перерахунку за рішенням суду.
        Отже спосіб виконання дій, які має вчинити суб`єкт владних повноважень за рішенням суду, не визначений у спірних відносинах нормативно.
    Колегія суддів зазначає, що належним виконанням судового рішення про зобов`язання пенсійного органу перерахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 01.11.2014 по 31.05.2018, буде вважатися як перерахування присудженої суми одним платежем, так і кількома платежами, а повним виконанням рішення суду буде сплата відповідачем всієї недоплаченої різниці. 
    При цьому, кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист у формі пенсійного забезпечення.
        Натомість суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим помилково зобов`язав відповідача здійснити виплату заборгованості по пенсії однією сумою, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.
    Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
      Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
      Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
     Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області здійснити виплату заборгованості по пенсії одним платежем з прийняттям в цій частині постанови про відмову в задоволенні позову.
    В іншій частині доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
    Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 по справі № 520/12420/2020 - скасувати в частині задоволення позову про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату ОСОБА_1 заборгованості по пенсії одним платежем.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 по справі № 520/12420/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Л.В. Любчич