Справа № 127/26268/18
Провадження № 22-ц/801/249/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року	Справа № 127/26268/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача               Ковальчука О. В.,
суддів:                          Сала Т. Б., Войтка Ю. Б.,
за участі секретаря Очеретної М. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом компанії «INAVANTE, LLC» (США) до ОСОБА_1 про грошове відшкодування,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Дульським Олександром Леонідовичем, на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 25 січня 2019 року у м. Вінниці суддею цього суду Антонюком В. В., зі складанням його повного тексту 31 січня 2019 року, 
В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2018 року компанія «INAVANTE, LLC» (США) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про грошове відшкодування, мотивуючи його тим, що 13 березня 2017 року між сторонами укладено трудовий договір, відповідно до п. 1 якого відповідач займав посаду «розробник програмного забезпечення» у компанії «INAVANTE, LLC» та зобов`язувався виконувати трудові обов`язки, визначені цим договором. Місцем роботи ОСОБА_1 , відповідно, була компанія «INAVANTE, LLC», місцезнаходження: 1462 N Milwaukee Ave., 3rd Floor, Chicago, IL 60622.
Згідно з Додатком 1 до вказаного трудового договору термін його дії – 3 (три) роки починаючи від 13 березня 2017 року. Трудовий договір набирає чинності з дня, коли працівник прибуде на територію США за робочою візою Н-1В, яку оплачує роботодавець. Працівник приступає до виконання роботи з понеділка, відразу після прибуття до США.
Згідно з Картою реєстрації прибуття-відбуття з США за формою І-94, останнє прибуття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , Україна, до США – 10 березня 2017 року, підстава прибуття – віза Н-1В.
Відповідно до календаря на 2017 рік перший понеділок після 10 березня 2017 року припадає на 13 число, отже, відлік відпрацьованого робочого часу починається з 13 березня 2017 року.
11 липня 2017 року на електронну пошту виконавчого директора компанії «INAVANTE, LLC» Alexy Kaplun надійшло електронне повідомлення від ОСОБА_1 , в якому останній повідомляє, що прийняв рішення піти з компанії. У своїй відповіді ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач має відпрацювати до 28 липня 2017 року включно та виплатити грошове відшкодування відповідно до умов трудового договору.
Підпунктом 1 п. 13 трудового договору передбачено, що якщо працівник вирішує розірвати договір з роботодавцем до завершення дворічного терміну, то працівник відшкодовує роботодавцю 20 000 дол. США до закінчення 1 (першого) року та 10 000 дол. США до закінчення строку 2 (другого) року.
Відповідно до підпункту 2 п. 13 трудового договору працівник здійснює виплату вказаної суми до або під час останнього робочого дня.
Відповідач відпрацював останній робочий день в компанії «INAVANTE, LLC» 28 липня 2017 року, що підтверджується даними в Табелях обліку робочого часу за періоди з 01 до 31 липня 2017 року, однак не сплатив грошове відшкодування, передбачене умовами трудового договору.
Пославшись на викладене та на положення ст. ст. 73,74,76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. ст. 4, 12, 27, 175, 177, 496 ЦПК України, компанія «INAVANTE, LLC» просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 20 000 дол. США грошового відшкодування, що становить 560 057 грн 94 коп. згідно з офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на 11 жовтня 2018 року. 
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2019 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь компанії «INAVANTE, LLC» (США) 20 000 дол. США грошового відшкодування, що становить 560 057, 94 грн., згідно з офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, станом на 11 жовтня 2018 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.
Не погодившись із ухваленим заочним рішенням,  ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просив оскаржуване заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем у цій справі є іноземний елемент (іноземна юридична особа), відповідач – громадянин України, який проживає за межами України, об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави, юридичний факт також мав місце на території іноземної держави. Скаржник зазначає, що п. 17 трудового договору, укладеного між сторонами, прямо передбачена неможливість вирішення спору у будь - яких інших судах крім Окружного суду округу Кук, штат Іллінойс, тому Вінницький міський суд Вінницької області не вправі був розглядати цю справу по суті заявлених позовних вимог. Водночас, позивач вже звертався з позовом до Окружного суду округу Кук штату Іллінойс, який відмовив у розгляді цього спору, тобто є підстави для застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Крім того, позивач звернувся до суду України після закінчення строку позовної давності.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 липня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , заочне  рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2019 року скасовано, позов залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року задоволено касаційну скаргу компанії «INAVANTE, LLC» (США), постанову Вінницького апеляційного суду від 18 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд виходив з того, що залишаючи позовну заяву без розгляду на підставі п. 12 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, апеляційний суд обмежився лише посиланням на те, що сторонами трудового договору визначено договірну підсудність, яка і повинна бути прийнята до уваги, проте не перевірив винятки, визначені цією нормою, за яких позов не може бути залишено без розгляду, а саме: угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.
Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що   13 березня 2017 року між компанією «INAVANTE, LLC» («Роботодавець») та ОСОБА_3 («Працівником») було укладено трудовий договір INAVANTE (т. 1, а. с. 16-22).
Відповідно до п. 1 цього трудового договору роботодавець наймає працівника на посаду «розробника програмного забезпечення».
Пунктом 12 трудового договору передбачено, що цей договір може бути припинений роботодавцем або працівником у будь-який час протягом 2 тижнів після відправлення відповідного письмового повідомлення.
Згідно із п. 13 трудового договору від 13 березня 2017 року сторони обумовили, що узгоджена сума в розмірі 20 000 доларів США не є штрафом, а скоріше прийнятною мірою грошового відшкодування на основі досвіду сторін у галузі інформаційних технологій. Якщо працівник вирішить припинити дію договору з роботодавцем до закінчення 2-річного терміну, то: співробітник відшкодовує роботодавцю 20 000 доларів США до кінця першого року та 10 000 доларів США до закінчення строку другого року. Працівник здійснює виплату вказаної суми до або під час останнього робочого дня. Якщо ця узгоджена сума не сплачується компанії до або під час останнього робочого дня працівника, то роботодавець може подати позов до суду проти працівника з метою забезпечення виконання положень п. 13. Співробітник погоджується оплатити витрати на адвоката та судові витрати, які сторона понесе в результаті подання позову та колективних зусиль.
У пункті 17 «Дія та інтерпретація; вирішення конфліктів» укладеного між сторонами трудового договору INAVANTE, сторони домовилися, що «Цей договір вважається виконаним та представленим в Іллінойсі. Якщо Договір не передбачає іншого, цей Договір та всі права і обов`язки, передбачені цим договором, включаючи питання тлумачення, дійсності та виконання, будуть регулюватися законами (і немає конфлікту правових норм) штату ОСОБА_4 . Сторони погоджуються, що будь-які суперечки, що виникають з договору або у зв`язку з ним, підлягають вирішенню виключно в Окружному суді округу Кука, Іллінойс».
Як вбачається із Додатку 1 до трудового договору INAVANTE від 13 березня 2017 року, термін дії цього договору буде три роки від дати 13 березня 2017 року. Дата набрання чинності цього договору буде датою, коли працівник прибуде на територію США по візі Н -1В, яку оплачує роботодавець. Працівник починає свою роботу в понеділок, наступний після дати його прибуття (т. 1, а. с. 23).
Згідно з Картою реєстрації прибуття-відбуття з США за формою І-94, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , Україна, прибув до США 10 березня 2017 року, підстава прибуття – віза Н-1В (т. 1, а. с. 26).
ОСОБА_1 розпочав роботу, обумовлену в трудовому договорі, з 13 березня 2017 року, що не заперечується сторонами.
11 липня 2017 року на електронну пошту виконавчого директора компанії «INAVANTE, LLC» Alexy Kaplun надійшло електронне повідомлення від ОСОБА_1 , в якому останній повідомляє, що прийняв рішення піти з компанії «INAVANTE, LLC». У своїй відповіді ОСОБА_2 вказує на те, що ОСОБА_1 має відпрацювати до 28 липня 2017 року включно та виплатити грошове відшкодування відповідно до умов Трудового договору (т. 1, а. с. 95).
ОСОБА_1 відпрацював останній робочий день в компанії «INAVANTE, LLC» 28 липня 2017 року, що підтверджується даними в Табелях обліку робочого часу за періоди з 01 до 31 липня 2017 року (працював включно до 28 липня 2017 року) (т. 1, а. с. 29-30).
Докази сплати ОСОБА_3 компанії «INAVANTE, LLC» грошового відшкодування, передбаченого умовами трудового договору, матеріали справи не містять.
28 вересня 2018 року на адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , представником ТОВ «Інаванте» направлено претензію, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «Інаванте» («INAVANTE, LLC») вимагає від ОСОБА_1 негайно виконати свої обов`язки, передбачені пунктом 13 трудового договору, та сплатити компанії суму грошового відшкодування у розмірі 20 000 доларів США (т. 1, а. с. 103-106).
Доказів виконання зазначеної претензії суду не надано.
13 липня 2017 року до Окружного суду округу Кук. Іллінойс звернулось ТОВ «Інаванте» зі скаргою, підтвердженою під присягою, проти ОСОБА_5 , у якій просило суд задовольнити рішення про відшкодування збитків на його користь і стягнути з відповідача неустойку в сумі, що перевищує 15000 дол. США, плюс витрати на цей позов, гонорари та оплати на адвоката. В обґрунтування цієї скарги ТОВ «Інаванте» зазначало, що 13 березня 2017 року товариство підписало договір з ОСОБА_3 , відповідно до п. 13 якого, якщо працівник припиняє трудові відносини з позивачем протягом першого року дії договору, працівник повинен відшкодувати позивачеві неустойку в сумі 20000 дол. США. В межах першого року роботи, а саме 11 липня 2017 року, ОСОБА_6 надіслав позивачу електронною поштою повідомлення про припинення трудових відносин, проте не сплатив та відмовляється сплачувати, визначену у п. 13 договору суму (т. 2, а. с. 232-233). 
Відповідно до перекладу Наказу (рішення суду) Окружного суду округу Кук. Іллінойс від 12 липня 2018 року компанія «INAVANTE, LLC» (США) зверталась з позовом до ОСОБА_1 , судом вирішено: «клопотання відповідача задовільнити цілком, скаргу підтверджену під присягою прийнято без збереження за позивачем права пред`явлення позову за тією самою підставою, з причин зазначених у протоколі. Справу признано закритою та недійсною.» (т. 2, а. с. 198, 211). 
Відповідно до ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 8 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що трудові відносини громадян України, які працюють за її межами, а також трудові відносини іноземних громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях України, регулюються відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».
Статтею 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що приватноправові відносини - це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв`язок із приватноправовими відносинами.
За приписами ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.
За змістом ч. 1 ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 53 Закону України «Про міжнародне приватне право» трудові відносини громадян України, які працюють за кордоном, регулюються правом України в разі, якщо громадяни України уклали з роботодавцями - фізичними або юридичними особами України трудові договори про виконання роботи за кордоном, у тому числі в їх відокремлених підрозділах, якщо це не суперечить законодавству держави, на території якої виконується робота.
Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.
За приписами ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, оскільки відповідач вирішив припинити дію трудового договору з позивачем до кінця першого року роботи, за що має сплатити останньому грошове відшкодування, обумовлене та погоджене сторонами у цьому договорі, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь компанії «INAVANTE, LLC» (США) 20 000 дол. США грошового відшкодування, що становить 560 057, 94 грн., згідно з офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, станом на 11 жовтня 2018 року, 
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що вирішення спору по суті заявлених вимог не може здійснюватися будь-яким судом України, оскільки, враховуючи характер спірних правовідносин, саме відповідач повинен здійснити виконання п. 13 трудового договору від 13 березня 2017 року, яке має вирішальне значення для змісту правочину, зокрема сплатити грошове відшкодування, тобто від вчинення дій саме відповідача залежить виконання умов цього договору, беручи до уваги положення ст. 53 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо регулювання правом України трудових відносин громадян України, які працюють за кордоном, зважаючи, що відповідач є громадянином України, з зареєстрованим місцем проживання у м. Вінниці, отже до вирішення спору, який виник з трудового договору, слід застосовувати норми матеріального права України, а спір підлягає розгляду Вінницьким міським судом Вінницької області.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що Окружним судом округу Кук. Іллінойс вже було вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.
Положеннями статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Главою 1 та 2 розділу IX ЦПК України врегульовані питання визнання рішення іноземного суду, що підлягає та не підлягає примусовому виконанню.
Частиною 1 ст. 471 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу.
Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Отже, рішення суду іноземної держави щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав може породжувати юридичні наслідки у вигляді закриття провадження у справі лише за умови визнання в Україні в установленому законом порядку рішення іноземного суду.
За таких обставин, у зв`язку з відсутністю доказів дотримання спеціальної процедури визнання рішення іноземного суду в Україні, передбаченої положеннями Главою 2 розділу IX ЦПК України, доводи апеляційної скарги про наявність підстав закриття провадження у справі є помилковим та таким, що суперечить положенням п. 5 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. 
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду України після закінчення строку позовної давності виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 256 та ч. 1 ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За таких обставин, оскільки грошове відшкодування в розмірі 20000 дол. США, визначене у п. 13 трудового договору від 13 березня 2017 року, в розумінні положень цивільного законодавства України не є неустойкою, отже підстави для застосування спеціальної позовної давності до заявлених позивачем вимог – відсутні.  
Апеляційним судом також враховується те, що згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак посилань на такі порушення норм процесуального права апеляційна скарга не містить, як і не містить посилань на такі порушення, які ч. 3 ст. 376 ЦПК України визначені як обов`язкові для скасування судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2019 року - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Дульським Олександром Леонідовичем, залишити без задоволення, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                         О. В. Ковальчук
Судді :                                              Ю. Б. Войтко 
Т. Б. Сало

Повний текст постанови виготовлено 26 січня 2021 року.