Номер провадження: 22-ц/813/1798/21 
Номер справи місцевого суду: 509/5996/18
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
             головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                  суддів: Дрішлюка І.А., Громіка Р.Д., 
                     при секретарі:  Фабіжевській Т.С., 
 
             у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу адвоката Станіславської Анастасії Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 квітня  2019 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1  до   ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, Садівниче об`єднання громадян «Волна», Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого будинку, -  
 
в с т а н о в и в:
 
21 грудня 2018 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, Садівниче об`єднання громадян «Волна», Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, в якому просила суд усунути перешкоди в користуванні належною позивачу на праві власності земельної ділянки АДРЕСА_1 , шляхом знесення двоповерхової самочинно збудованої будівлі за рахунок відповідача, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 є членом СОГ «Волна» і власником земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0781 га, кадастровий номер 5123782000:02:002:2398, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., реєстраційний номер 2480. Відповідач ОСОБА_3  також є членом СОГ «Волна» і користується суміжною неприватизованою земельною ділянкою № НОМЕР_1 . Земельна ділянка позивача ОСОБА_1 вільна від капітальної забудови, на земельній ділянці АДРЕСА_3 знаходиться двох поверхова забудова.
У 2016 році ОСОБА_1 звернувся із заявою до прокуратури Овідіопольського району Одеської області щодо порушення межі та самовільного зайняття належної йому земельної ділянки АДРЕСА_1 . У 2017 році за його заявою з тих самих підстав було порушено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №1201716038001228 від 08.06.2017р..
За замовленням позивача ОСОБА_1 на підставі договору з ТОВ «Агентство нерухомості та бізнесу» №1485 від 30 червня 2017 року був виготовлений технічний звіт        з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в пояснювальній записці якого зазначено, що за матеріалами кадастрової зйомки межі земельної ділянки згідно із відомостями Державного земельного кадастру не відповідають фактичному використанню, частина належної позивачу земельної ділянки, площею 0,132 га, самовільно зайнята відповідачем під забудовою двоповерхового будинку.
Згідно із листа Департаменту ДАБІ в Одеській області №105-05/1-2121 від 21.03.2019р., в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт відомостей щодо вказаного об`єкту, розташованому за адресою: АДРЕСА_4 , та суб`єкту містобудування ОСОБА_3 відсутні, позапланова перевірка по даному факту не проведена у зв`язку з відсутністю забудовника.
Виходячи з даних зазначеного технічного звіту та листа Департаменту ДАБІ в Одеській області, позивач вважає, що 2-поверхова забудова, яку будує ОСОБА_3 , знаходиться частково на його земельній ділянці й підлягає знесенню за рахунок відповідача.
В судовому засіданні адвокат Станіславська А.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4  у судовому засіданні позов не визнали, вважаючи його безпідставним, надали відзив, в якому зазначили, що ОСОБА_3 є членом СОГ «Волна» з 02.07.2011р., одразу після вступу в члени розпочав будівництво садового будинку, у 2013 році вже підключив збудований будинок до електропостачання. Межі земельної ділянки із суміжним власником ОСОБА_1 встановлені і не змінювалися з 2008 року відповідно до акту встановлення меж від 24.11.2008р., коли землекористувачами ще були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..
Третя особа – Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області надала відзив на позов від 15 січня 2019 року за №27, в якому зазначила, що позивачем не доведено факту здійснення відповідачем забудови садового будинку  на частині земельної ділянки ОСОБА_1 і просила розглянути справу за відсутності представника сільської ради, прийняти рішення на підставі закону.
Третя особа – Садівниче об`єднання громадян «Волна» надала до суду листа №1 від 09.01.2019р., в якому просило розглянути справу №509/5996/18 без їх участі.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 квітня  2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, Садівниче об`єднання громадян «Волна», Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого будинку відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Станіславська Анастасія Вікторівна в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Судова повістка відповідачу ОСОБА_3 надсилалсь на адресу, що була ним зазначена, як адреса фактичного мешкання, однак судова повістка про виклик у судове засідання на 17 лютого 2021 року повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній». 
Згідно зі ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 березня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 та третьої особи, Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. 
Відповідно до пп. «а», «г», «е» частини 1 статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
У частині 2 статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
У відповідності до положень частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до частини 7 статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є членом СОГ «Волна» (а.с. 8, 9) і власником земельної ділянки для ведення садівництва, загальною площею 0,0781 га, кадастровий номер 5123782000:02:002:2398, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., реєстраційний номер 2480 (а.с. 10-11, 12-15). Земельна ділянка позивача ОСОБА_1 вільна від капітальної забудови.
Відповідач ОСОБА_3  також є членом СОГ «Волна» з 02.07.2011р.  (а.с. 93-94, 95) і користується суміжною неприватизованою земельною ділянкою АДРЕСА_3 , на який знаходиться забудова – садовий будинок.
У 2016 році позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до прокуратури Овідіопольського району Одеської області щодо порушення межі та самовільного зайняття власної земельної ділянки № НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , яка була спрямована до Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області для вирішення земельного спору (а.с. 16).
У 2017 році за заявою позивача ОСОБА_1  з тих самих підстав було порушено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №1201716038001228 від 08.06.2017р.,   яке було закрито постановою від 14.07.2017р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України  за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356  КК України (а.с. 17).
За замовленням позивача ОСОБА_1 на підставі договору з ТОВ «Агентство нерухомості та бізнесу» №1485 від 30.06.2017р. був виготовлений технічний звіт  з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в пояснювальній записці якого зазначено, що за матеріалами кадастрової зйомки межі земельної ділянки згідно з відомостями Державного земельного кадастру не відповідають фактичному використанню (а.с. 21, 22-41).
Згідно із листа Департаменту ДАБІ в Одеській області №105-05/1-2121 від 21.03.2019р., в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих  та будівельних робіт відомості щодо вказаного об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та суб`єкту містобудування ОСОБА_3 відсутні, позапланова перевірка по даному факту не проведена у зв`язку з відсутністю забудовника (а.с. 84).
Відповідач та його представник, заперечуючи проти позову, зазначили,   що належних та допустимих доказів побудови садового будинку на сусідній земельній ділянці АДРЕСА_6 позивачем не надано, а докази, які він надав суду навпаки свідчать про протилежне. Так, постановою від 14 липня 2017 року було закрите кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України в мотивувальній частині якої зазначено, що факт заволодіння частиною земельної ділянки ОСОБА_1 не підтверджується, а встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) спеціалістами держгеокадастру не проводилось. Технічний звіт з кадастрової зйомки не є технічною документацією з встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі  (на місцевості), а тому не є належним та допустимим доказом порушення межі та заволодіння частиною чужої земельної ділянки. Актом встановлення меж земельної ділянки від 24 листопада 2008 року були встановлені межі земельних ділянок АДРЕСА_6 та ІНФОРМАЦІЯ_1 землекористувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .. З тих пір межі цих ділянок не змінювались. ОСОБА_1 , купуючи земельну ділянку, підписав договір купівлі-продажу від 13.10.2016р., в якому зазначено, що на території немає ніякої забудови, в той час як садовий будинок ОСОБА_3 розпочав будувати вже в 2011 році, і станом на 13.10.2016р. 2-поверхова будівля вже була на ділянці, однак ніяких зауважень на адресу відповідача з цього приводу не заявлялось. Заяви ОСОБА_1 до поліції та прокуратури не є належними доказами самовільного зайняття частини земельної ділянки відповідачем, так само, як і заява позивача до Департаменту ДАБІ в Одеській області та відповідь на цю заяву.
Третя особа, Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, яка є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , якою користується ОСОБА_3 , як член СОГ «Волна», зазначала, що позивач не надав суду доказів як самовільного зайняття земельної ділянки № НОМЕР_2 з боку відповідача, так і доказів самовільного будівництва на земельній ділянці позивача.
За таких підстав, вирішуючи земельний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 та його представниками не було надано належних та допустимих доказів зайняття відповідачем ОСОБА_3 частини земельної ділянки позивача ОСОБА_1 та побудови на ній садового будинку, тому позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив його право власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 .
Посилання адвоката Станіславської Анастасії Вікторівни в інтересах позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що, в судовому засіданні наданими доказами доведено, що 2-поверхова забудова, яку будує ОСОБА_3 , знаходиться на його земельній ділянці й підлягає знесенню за рахунок відповідача, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б  ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). 
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись  як  вимога  надавати  детальну  відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в  залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.  Міра,  до якої суд має виконати  обов`язок  щодо  обґрунтування  рішення,  може  бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від  9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення  обґрунтованого  рішення полягає в тому, щоб продемонструвати  сторонам, що вони  були  почуті.  Крім   того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість оскаржити  його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи     не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги  і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ні позивачем ОСОБА_1 , ні його адвокатом Станіславською А.В., ні його представником за довіреністю ОСОБА_2   не доведено належним чином підстави позову, а саме, те,   що 2-поверхова забудова, яку будує ОСОБА_3 , знаходиться частково на земельній ділянці, що належить позивачу ОСОБА_1 . 
Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
У пунктах 4, 5 постанови №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правий режим самочинного будівництва)» Пленум Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена  не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.
Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. 
У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК)».
У пунктах 22 – 24 постанови  №6  від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правий режим самочинного будівництва)» Пленум Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).
Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність».
«При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. 
У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК.  
Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК)».
 «Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.
Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.
Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову. 
Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано  не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт».
Згідно зі статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж; а також: відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж: визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Відповідно до статті 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376 (далі – Інструкція  №376).
Згідно із пунктом 3.12 Інструкції №376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Відновлення  меж  земельної   ділянки   в   натурі   (на місцевості)  здійснюється  при  повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків,  їх пошкодженні,  яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1. Інструкції №376). 
Власник  земельної  ділянки  має  право   вимагати   від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж,  а також відновленню межових знаків  у  випадках,  коли  вони зникли, перемістились або стали невиразними (пункт 4.2. Інструкції №376).
Відновлення   меж   земельної   ділянки   в  натурі  (на місцевості)  здійснюється  на  підставі  раніше   розробленої   та затвердженої   відповідно до статті 186 Земельного кодексу України (2768-14) документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації  розробляється  технічна  документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункт 4.3. Інструкції №376).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 послався на технічний звіт від 03.07.2017р. з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складений ТОВ «Агенція оцінки нерухомості та бізнесу» за його замовленням, у пояснювальній записці до якого зазначено, що за матеріалами кадастрової зйомки межі земельної ділянки згідно з відомостями Державного земельного кадастру не відповідають фактичному використанню, частина належної позивачу земельної ділянки, площею 0,132 га, самовільно зайнята відповідачем під забудовою двоповерхового будинку (а.с. 21, 22-41).
Інші письмові документи, надані позивачем ОСОБА_1 , копія листа прокуратури Овідіопольського району Одеської області від 15.12.2016р. №11154вих16 (а.с. 16), копія постанови про закриття кримінального провадження від 14.07.2017р. за №1201716038001228 від 08.06.2017р., на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України   за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (а.с. 17), висновок Овідіопольського ВП ГУНП в Одеської області від 09.07.2018р. за заявою представника позивача –  ОСОБА_1 (а.с. 18), лист Департаменту ДАБІ в Одеській області від 21.03.2018р. №1015-05/1-2121 (а.с. 84) взагалі не містять належної інформації про те, що відповідач ОСОБА_3  самовільно зайняв частину земельної ділянки, належної позивачу, та збудував на ній садовий будинок. 
Відповідач ОСОБА_3 та третя особа, Молодіжненська сільська рада, заперечуючи проти позову стверджували, що актом встановлення меж земельної ділянки від 24.11.2008р. були встановлені межі земельних ділянок № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 колишніх землекористувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .. З тих пір межі цих ділянок не змінювались. ОСОБА_1 , купуючи земельну ділянку, підписав договір купівлі-продажу від 13.10.2016р., в якому зазначено, що на території немає ніякої забудови, в той час  як садовий будинок ОСОБА_3 розпочав будувати ще у 2011 році, і станом на 13.10.2016р. 2-поверхова будівля вже була на ділянці, однак ніяких зауважень на адресу відповідача з цього приводу не заявлялось. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) спеціалістами держгеокадастру не проводилось, а технічний звіт з кадастрової зйомки не є технічною документацією з встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а тому не є належним та допустимим доказом порушення межі та заволодіння частиною чужої земельної ділянки. 
Дійсно, встановлено, що згідно інформації із землеустрою, на підставі якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки № НОМЕР_2 , був складений акт встановлення меж земельної ділянки від 24.11.2008р. були встановлені межі земельних ділянок № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 колишніх землекористувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , в натурі межі ділянки були закріплені межовими знаками, всі присутні з ними ознайомлені, ніяких заперечень з боку представників щодо меж ділянки не заявлено (а.с. 15)
У пунктах 66-68 постанови від 18 грудня 2019 року (провадження №14-270цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку будівельно-технічного експертного дослідження 18 серпня 2014 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду».
Як вбачається із технічного звіту від 03 липня 2017 року з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складеному ТОВ «Агенція оцінки нерухомості та бізнесу» за замовленням позивача ОСОБА_1 , виконавці ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до  суду  (а.с. 25).
Вирішуючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 10 червня  2020 року у справі №520/15075/17 (провадження №61-2653св20), дійшов наступного правового висновку: «абзацом першим частини сьомої статті 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
З урахуванням змісту норми статті 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України   від 19 листопада 2014 року у справі №6-180цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі №369/8107/15-ц (провадження № 30914св18).
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують розмір та правову підставу, на якій ОСОБА_1 належить спірна земельна ділянка, де здійснено незаконне будівництво, не зазначено правового режиму земельної ділянки. Крім того, позивач не скористалася своїм правом на призначення експертизи з метою підтвердження обставин позовної заяви.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довела на підставі належних та допустимих доказів позовні вимоги  про приведення спірного об`єкта нерухомості в попередній стан, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують порушення прав та інтересів позивача як суміжного користувача земельної ділянки.
За таких обставин, доводи касаційної скарги про фактичне зайняття земельної ділянки позивача шляхом збільшення площі сараю, створення перешкод для обслуговування забору позивача, враховуючи, що сарай упирається їй у вікна та паркан  і має два поверхи не заслуговують на увагу, оскільки суду не надано доказів на підтвердження вказаних обставин».
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні       у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, надані сторонами у справі, колегія суддів вважає, суд першої інстанції правильно виходив з того, що надані позивачем докази, у тому числі, наданий технічний звіт від 03 липня 2017 року з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не є належними та допустимими доказами порушення межі земельних ділянок АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3 та заволодіння частиною земельної ділянки № НОМЕР_2 , але  відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) спеціалістами держгеокадастру не проводилось у відповідності до пункту 4.3. Інструкції №376, й позивач не скористалася своїм правом на призначення експертизи з метою підтвердження обставин позовної заяви.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане  або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачем ОСОБА_1  в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю не доведено, що суміжний землекористувач, відповідач  ОСОБА_3 , порушив його право на належну йому земельну ділянку шляхом захоплення частки земельної ділянки, тому у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні   усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід   (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
                                                          п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Станіславської Анастасії Вікторівни в інтересах позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської від 16 квітня 2019 року  залишити  без  змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 01 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік