Справа № 453/320/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є. 
Провадження № 22-ц/811/3468/19                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 
Категорія:

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 січня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В. 
Секретар Іванова О.О.
З участю: відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 450/2597/13-ц за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.,-
в с т а н о в и в :
У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 12 лютого 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . 16 січня 2006 року між ОСОБА_4 (матір`ю відповідача) та ОСОБА_1 укладений договір дарування частини земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на 38/100 частин земельної ділянки, що становить 0,036 га та розміщена на АДРЕСА_1 .
       17 листопада 2011 року виконавчий комітет Сколівської міської ради Львівської області прийняв рішення № 234 про оформлення за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та доручення Стрийському міському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна згідно з цим рішенням. 
Заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 
Позивач вважає, що житловий будинок  АДРЕСА_1  є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу. Відповідач у добровільному порядку відмовляється здійснювати поділ зазначеного житлового будинку. У зв`язку із цим позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони побудували житловий будинок за час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому він відповідно до статті 60 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу між ними в рівних частинах.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що позивач вводить суд в оману, стверджуючи, що будинок побудований за їх спільні подружні кошти, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, була йому подарована матір`ю, що підтверджується договором дарування частини земельної ділянки від 16.01.2006 року, реєстровий номер №25. Стверджує, що фактично житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що є предметом позову, набутий у власність його матір`ю у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_5 . Стверджує, що спірна будівля по АДРЕСА_2 , власником якої є його мати, знаходиться в стані реконструкції, жодних коштів позивачем і її батьками не надавалось, а всі будівельні роботи і матеріали оплачувались його матір`ю. Зазначає, що квартира АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю, оскільки хоч і придбана після розірвання шлюбу, однак за кошти набуті у шлюбі з ним. Однак позову про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя він не подає. Окрім того, позивачем не наданого жодного доказу її проживання у спірному будинку. Звертає увагу на те, що судом не взято до уваги подані заперечення, а відтак не було здійснено всебічне та об`єктивне дослідження наявних у справі доказів.     
Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року.
Верховний Суд, направляючи справу на новий апеляційний розгляд в постанові від 02 жовтня 2019 року зазначив, що виходячи з системного аналізу положень статей 57 і 62 СК України, майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.
У порушення зазначених вище положень закону, апеляційний суд не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не встановив усі фактичні обставини справи, не з`ясував, чи належав спірний житловий будинок до проведення переобладнання та ремонтних робіт у ньому на праві особистої приватної власності відповідачу (пункт 2 частини першої статті 57 СК України), не визначив розмір трудових і грошових затрат кожного з подружжя у поліпшенні (добудові, переобладнанні) спірного майна, не визначив, за які кошти та у який період було проведено ці поліпшення. 
Відтак, з`ясуванню підлягають зазначені обставини. 
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_2 надано Відзив під заголовком «Заперечення на апеляційну скаргу» (далі «Заперечення») (а.с.206-208т.1).
У наданих Запереченнях позивач ОСОБА_2 зазначає, що вона не претендує на частку у житловому будинку по АДРЕСА_2 , що належить матері відповідача ОСОБА_4 .. На земельній ділянці площею 0,036 га, яка подарована відповідачу ОСОБА_1 його матір`ю ОСОБА_4 вона разом з відповідачем та з допомогою своїх батьків за спільні кошти збудували житловий будинок під номером АДРЕСА_2 і цей будинок є їх спільною сумісною власністю.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання черговий раз не з`явилася, хоч належним чином була повідомлена про день і час слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомила, рухом справи, у якій вона є позивачем, не цікавилася.
Згідно ч.2 ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч.1 ст. 367 ЦПК).

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони по справі колишнє подружжя, які перебували в шлюбі з 12 лютого 1994 року по 04 квітня 2013 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .
Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 22 листопада 1993 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 - мати відповідача ОСОБА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті свої матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула право власності на житловий будинок та господарські будівлі, розташовані на АДРЕСА_2 (а.с.49 т.1).
16 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений Договір дарування частини земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на 38/100 частин земельної ділянки, що становить 0,036 га та розміщена на АДРЕСА_1 (а.с. 48 т.1 ).
Рішенням виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 31 січня 2006 року №46 ОСОБА_1 надано дозвіл на реконструкцію господарської будівлі на АДРЕСА_2 (а.с.51 т.1).
На підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_2 надано суду копію рішення № 234 від 17 листопада 2011 року відповідно до якого виконавчий комітет Сколівської міської ради надав ОСОБА_1 дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та доручення Стрийському МБТІ провести реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна згідно з цим рішенням.
Згідно листа Сколівської міської ради Львівської області від 12 лютого 2017 року № 173/02-09 у Сколівській міській раді відсутня документація щодо плану забудови земельної ділянки на АДРЕСА_2 .
Судом апеляційної інстанції перевірено надані позивачем ОСОБА_2 документи на житловий будинок АДРЕСА_2 , який остання просить поділити як майно подружжя та встановлено, що має місце житловий будинок АДРЕСА_2 власником якого являється ОСОБА_4 , мати відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 зазначив, що іншого будинку, ніж мамин, зокрема, під номером АДРЕСА_2 немає в наявності.
Зокрема, надаючи суду копію рішення № 234 від 17.11.2011 року (а.с.12 т.1) про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , позивачем не надано рішення про виділення земельної ділянки за зазначеною адресою для будівництва житлового будинку, Будівельний паспорт із погодженням всіх служб, рішення органу місцевого самоврядування про готовність будинку до експлуатації та його прийняття. Зазначене рішення суду є неналежно оформлене, а відтак не може бути належним та достовірним доказом по справі в силу вимог ст. ст. 77-79 ЦПК. Позивачем по справі до вказаного вище рішення надано Виписку з протоколу №10 засідання виконавчого комітету від 17 листопада 2011 року у якому зазначається житловий будинок АДРЕСА_4 .
На аркуші справи №41 т.1 є рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради від 17.11.2011 року № 249, однак таке стосується надання дозволу ОСОБА_1 на проведення газифікації до житлового будинку на АДРЕСА_2 . Згідно правовстановлюючих документів зазначений будинок є спадковим та його власником є ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про прийняття спадщини по заповіту після смерті ОСОБА_5 (а.с.49 т.1).
Рішенням виконавчого комітету від 31.01.2006 року № 46 (а.с.51 т.1) ОСОБА_1 надано дозвіл на реконструкцію господарської будівлі під житловий будинок та побутову будівлю на АДРЕСА_2 . 
Щодо Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2011 на яке посилається суд першої інстанції щодо права власності ОСОБА_1 на житловий будинок на АДРЕСА_2 , таке не містить всіх необхідних реквізитів. Свідоцтво про право власності, якщо воно було загублене, що зазначено у газеті «Бойківська думка» та заперечує відповідач про звернення із таким оголошенням у газету, на підтвердження не надано його Дублікат із Стрийського МБТІ, що викликає в суду сумніви щодо наявності такого.
В заперечення наданих позивачем вище зазначених доказів, відповідачем ОСОБА_1 надано суду копію рішення № 107 від 21.12.1982 року про надання дозволу ОСОБА_5 на проведення капітального ремонту з реконструкцією власного житлового будинку на АДРЕСА_2 (а.с.106 т.1) та Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки із всіма додатковими документами про погодження такого будівництва, однак суд не надав оцінки зазначеному.
Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що реконструйована господарська будівля та успадкований житловий будинок ОСОБА_4 належить згідно правовстановлюючих документів саме ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_1 згідно Договору дарування частини земельної ділянки від 16.01.2006 року являється власником 0,036га земельної ділянки, що становить 38/100 ідеальних частин земельної ділянки на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку без зміни її цільового призначення, яка знаходиться на території Сколівської міської ради вул..Набережна. (а.с.189т.1). Суд критично оцінює надану позивачем Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 13.10.2011 року у якій у заголовку зазначений житловий будинок по АДРЕСА_2 , а інформація про замовника та об`єкт будівництва по АДРЕСА_2 . Зазначена Декларація не містить всіх необхідних реквізитів, зокрема, відсутні прізвища та перелік і підписи посадової особи відповідальної за прийняття об`єкта в експлуатацію, погодження пожежної, санстанції, рішення та дозволи міської ради, відсутня печатка, підпис та інші обов`язкові документи (а.с.39-40 т.2), а тому вважається неналежним та недостовірним доказом. Доказів побудови нового житлового будинку на АДРЕСА_2 , затрати кожного із сторін на побудову житлового будинку, який позивач зазначає за адресою АДРЕСА_2 сторонами по справі не надано. 
Згідно з пунктом 2 частини 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є,зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Відповідно до частини першої статті 62 СК, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених статтею 62 СК правил збільшення вартості майна необхідно надати докази спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому необхідно довести істотне збільшення майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, в тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо у придбанні (будівництві) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
За змістом ст.71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2008 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеного при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину, виданого 22 листопада 1993 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори мати відповідача ОСОБА_4 у порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_5 набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 (а.с. 49 т.1).
28 квітня 2001 року ОСОБА_4 склала заповіт, у якому заповіла своєму синові ОСОБА_1 належний їй на праві особистої власності житловий будинок разом з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_2 , земельну ділянку 0,094 га, яка розташована на території Сколівської міської Ради по АДРЕСА_2 , а також автомашину фабричної марки М 21412, випуску 1990 року, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , все інше майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_5 заповіла дочці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.50).
16 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений Договір дарування частини земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на 38/100 частин земельної ділянки, що становить 0,036 га та розміщена на АДРЕСА_2 на території Сколівської міської ради Львівської області.
Позивачем по справі не надано суду доказів, що майно, що належало на праві особистої приватної власності у порядку ст. 57 СК набуло статусу спільної сумісної власності відповідно до ст.62 СК.
За приписами ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).
За змістом ч.1 ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Позивачем ОСОБА_2 не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог та порушення прав, а відтак рішення суду першої інстанції не може залишатися у законній силі.
Відповідно до ч.1 п.2,4 ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.2,4; 383, 384, 389-391 ЦПК України,-суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позову до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ), місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ), місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судові витрати по справі в сумі 2 300 грн.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк