Справа № 462/3388/20                                Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3309/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 64

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., 
за участі секретаря: Сеньків Х.І., з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їхнього представника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкоду користуванні квартирою шляхом виселення,-

                ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом, у якому на підставі ст.ст.16,321,391 ЦК України просив зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усунути йому перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення їх з даної квартири
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що у нього з відповідачами складні стосунки, останні постійно погрожують йому, у зв`язку з чим він звертався із заявами в органи поліції.
Відповідачі розвели антисанітарію у квартирі, не оплачують комунальних послуг, зберігають там велику кількість непотребу, що унеможливлює нормальне проживання в ній.
Суд не захистив його інтереси як власника, який не має можливості користуватися квартирою разом із членами його сім`ї.
Відповідачі не є членами його сім`ї, а тому їх виселення проводиться без надання іншого житлового приміщення.
Суд не взяв до уваги наявність систематичного порушення правил співжиття відповідачами, зокрема куріння в квартирі, погрози йому, постійні побутові конфлікти, які переходять у бійки.
Суд першої інстанції не дав оцінки тому факту, що один із відповідачів – ОСОБА_4 має на праві приватної власності Ѕ житлового будинку у АДРЕСА_2 , та 0,12 га земельної ділянки, а тому не може бути безхатченком.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їхнього представника ОСОБА_6 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 03 січня 2020 року, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 5/.
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку ЖБК №70 від 11.06.2020 року у вказаній квартирі прописані: ОСОБА_1 – власник житла, ОСОБА_7 – мати, ОСОБА_3 – сестра, ОСОБА_4 – племінник, ОСОБА_5 – племінник /а.с. 6/.
Позивач звертаючись до суду з позовом покликається на ст. 41 Конституції України, ст. 319,383,391 ЦК України, вказуючи на те, що у нього з відповідачами неприязні стосунки, проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_3 , порушує його право власності та перешкоджає йому у здійсненні права користування своїм майном, у зв`язку з чим просить виселити відповідачів з вказаної квартири.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У відповідності із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц (провадження № 61-13962св18), від 24 червня 2020 року у справі № 309/1158/18. Підстави для відступлення від зазначених висновків відсутні.
Враховуючи вищенаведене, в даній справі, виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав останніх на житло, внаслідок чого вони можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.
Під час розгляду справи судом встановлено, що не заперечується сторонами, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_3 з народження, як члени сім`ї попереднього власника квартири, ОСОБА_7 (матері позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 ) та проживають в такій по сьогодні. Іншого житла у них немає.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі мають де проживати у випадку їх виселення із спірної квартири є необґрунтованими.
Так, у власності ОСОБА_4 наявна Ѕ частка житлового будинку у АДРЕСА_2 .
Однак, як убачається із акту обстеження від 27 січня 2020 року даний будинок не придатний для проживання (а.с.181).
Як пояснили в суді апеляційної інстанції відповідачі, даний будинок (хата), шевченківського типу, без підлоги, з прогнившими вікнами та згорілим дахом і в ньому не можливо проживати.
Таким чином, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 правомірно набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї попереднього власника квартири. Доказів на спростування правомірності користування цією квартирою відповідачами, самоправності зайняття ними цього жилого приміщення, позивачем не надано.
Судом також встановлено, що позивач став власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 03 січня 2020 року, який був укладений між колишнім власником житла, матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_7 та теперішнім власником, позивачем ОСОБА_1 . 
Отже, при набутті права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 був обізнаний про обтяження квартири у вигляді проживання у ній його сестри ОСОБА_3 та її дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі №2/1326/2058/2012, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317 цс18), аналогічний за змістом висновок також викладено у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
В судовому засідання позивач підтвердив, що вказана квартира є єдиним помешканням відповідачів з народження, іншого житла у них немає, він не попереджав відповідачів про перехід до нього права власності на цю квартиру, не з`ясував у них наміри щодо подальшого проживання у квартирі після її відчуження або про відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії сторін за договором дарування квартири були недобросовісними стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .. ОСОБА_4 та спрямованими на позбавлення їх права користування житлом. Хоча позивач і набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але не виявив розумної дбайливості щодо інтересів відповідачів, не з`ясував, чи відмовляються вони від свого права користування жилим приміщенням. Укладення даного договору дарування квартири попереднім власником, членом сім`ї якої є відповідачі, поставило під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким вони на законних підставах користувалися з народження.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР.
Позивачем не доведено наявність правових підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, з якими закон пов`язує можливість виселення осіб з жилого приміщення без надання їм іншого житла. Покликання позивача на неприязні стосунки з відповідачами та виникнення постійних конфліктів не є правовою підставою для їх виселення, а твердження ОСОБА_1 про нанесення тілесних ушкоджень його матері ОСОБА_7 з боку відповідачів не підтверджені належними доказами. Крім того, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги ні показання свідка, ні відеозаписи, оскільки такі не підтверджують позовних вимог позивача, а відомості, які містяться у них, не стосуються предмету доказування.
Крім цього, суд зазначає, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами даної справи позивачем не доведено.
Як пояснили в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , вона не має куди йти з квартири, працює за мінімальну зарплату на заводі, сама виховувала як могла дітей, на даний час хворіє серйозними захворюваннями, діти дорослі, однак також не мають стабільного заробітку. Ні вона, ні її діти не провокують конфліктів з ОСОБА_1 , вона також оплачує комунальні послуги. Аналогічні пояснення в суді апеляційної інстанції дали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
В суді апеляційної інстанції з`ясовано, що реальних конфліктів між сторонами не існує, жодних перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою відповідачі не чинять, є просте бажання ОСОБА_1 виселити відповідачів із квартири на вулицю, при тому ОСОБА_1 свідомий того, що житловий будинок у АДРЕСА_2 , є непридатним для проживання.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає. 
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

       Приколота Т.І.