Ухвала
Іменем України
 
17 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-839/11
провадження № 61-3301ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 січня 2021 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2011 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило: визнати дійсним договір іпотеки від 29 вересня 2008 року № IFG2GA0000000977, укладений між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 ; звернути стягнення за кредитним договором від 29 вересня 2008 року № IFG2GA0000000977 згідно з договором іпотеки від 29 вересня 2008 року № IFG2GA0000000977, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 71,2 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які проживають в житловому будинку, що є предметом іпотеки.
 
Позов мотивовано тим, що згідно з кредитним договором від  29  вересня           2008 року № IFG2GA0000000977, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , останній отримав кредит в розмірі 53 989,90 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15 % на рік, з кінцевим терміном повернення кредиту до 29 вересня 2013 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано нерухоме майно - будинок загальною площею 71,2 кв. м, житловою - 44,1 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 , який належить           ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 22 грудня 2007 року. Договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, однак, посилаючись на небажання сплачувати кошти, пов`язані з нотаріальним посвідченням договору, відповідач не з`явилася до нотаріуса. Сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору іпотеки та відбулося часткове виконання цього договору, але відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, тому наявні підстави для визнання договору іпотеки дійсним. ОСОБА_2 не виконував належним чином зобов`язань за кредитним договором, в результаті чого станом на 25 серпня      2011 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 66 015,47 доларів США, що еквівалентно 526 209,34 грн.
 
Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від  16  січня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки, залишено без розгляду за заявою позивача.
 
Заочним рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2012 року позов задоволено. Визнано дійсним договір іпотеки від 29 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ  КБ  «ПриватБанк». Звернено стягнення за кредитним договором від 29 вересня 2008 року № IFG2GA0000000977, укладеним між  ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , згідно з договором іпотеки від 29 вересня 2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 71,2 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укласти від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будинку, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу будинку. Постановлено розподіл коштів від продажу будинку направити на погашення заборгованості   ОСОБА_2 перед   ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 29 вересня 2008 року № IFG2GA0000000977 в розмірі 66 015,47 доларів США, що еквівалентно   526 209,34 грн, а також на відшкодування судових витрат в розмірі 1 820 грн., залишок коштів, одержаних від продажу будинку, повернути ОСОБА_1 .
 
Задовольняючи позов банку, місцевий суд виходив з дійсності договору іпотеки від   29 вересня 2008 року № IFG2GA0000000977, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , який містить істотні умови, визначені статтею 18 Закону України «Про іпотеку», а також з наявності у ОСОБА_2 непогашеної заборгованості за кредитним договором від 29 вересня 2008 року № IFG2GA0000000977. При цьому судом першої інстанції встановлено, що за договором іпотеки від 29 вересня 2008 року іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог в порядку, передбаченому пунктом 22 договору, звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо на момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2012 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи судове рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту. Оскільки при укладенні іпотечного договору сторони передбачили в іпотечному застереженні такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», то в задоволенні позову необхідно відмовити, так як позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. 
 
26 лютого 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі заочне рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2012 року.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що за пунктом 24 договору іпотеки від 29 вересня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 Цивільного кодексу України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва вказані в частині третій статті 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 цього Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 вказала, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними за умови відсутності спору щодо наявності боргу і його розміру. Апеляційний суд не врахував зазначених висновків Верховного Суду та дійшов помилкового висновку про відмову в позові.
 
Зі змісту наведених доводів касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову банку, апеляційний суд застосував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц про те, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону. Тому процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту. 
 
Судами встановлено, що пунктом 18.8.1 договору іпотеки від 29 вересня 2008 року визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. За пунктом 24 договору іпотеки від 29 вересня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених підпунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Тобто сторони при укладенні іпотечного договору передбачили в іпотечному застереженні такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17, не заслуговують на увагу, оскільки висновки апеляційного суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні не суперечать правовим висновкам, викладеним в зазначеній заявником постанові Верховного Суду.
 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, посилаючись на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17, Велика Палата Верховного Суду вказала, що частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 згаданого Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
 
Правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, про те, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними, стосувалися обставин, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі. Так у справі № 916/3006/17 на момент звернення до нотаріуса банк уже застосував один з передбачених іпотечним договором способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя - в судовому порядку та в подальшому звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису (в позасудовому порядку), що не суперечило положенням іпотечного договору та положенням Закону України «Про іпотеку» зважаючи на відсутність у згаданій справі спору щодо наявності боргу і його розміру, вказаного у виконавчому написі нотаріуса. В цій же справі таких обставин не встановлено.
 
В касаційній скарзі не наведено доводів щодо неправильності висновків апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про визнання дійсним договору іпотеки.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 січня 2021 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко