КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
15 березня 2021 року                                                                                    м. Київ
    
          Справа №759/3613/20
                                                                                 Апеляційне провадження №22-ц/824/3681/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:    судді-доповідача:                Соколової В.В.
                         суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
                          за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Ул`яновської О.В. 02 грудня 2020 року в місті Києві, повний текст рішення складений 11 грудня 2020 року,  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Локомотив - 6» про визначення частки у праві спільної сумісної власності та про встановлення порядку користування приміщеннями квартири,
 
В С Т А Н О В И В
 
У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній сумісній власності, виділити в користування позивачу кімнату №2 площею 17,4 кв.м, кімнату №3 площею 12,4 кв.м., та лоджії площею 4,4 кв.м., відповідачу виділити в користування кімнату №4 площею 12,4 кв.м, у спільному користуванні залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, стягнути судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , зокрема, позивачу належить ѕ частини квартири, відповідачу ј частина. При цьому, частка позивача є невизначеною, державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було відмовлено внести зміни до запису про право власності. Через наявність недоброзичливих відносин з відповідачем виникають конфлікти щодо порядку користування спільною сумісною власністю. На даний час відповідач користується кімнатою площею 12,4 кв.м.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Локомотив - 6» про визначення частки у праві спільної сумісної власності та про встановлення порядку користування приміщеннями квартири - задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку у спільній сумісній власності у розмірі ѕ частин квартира АДРЕСА_1 .
Встановлено порядок користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_1 у користування кімнату №3 площею 12,4 кв.м та лоджію 4,4 кв.м, кімнату №4 площею 12,4 кв.м та ОСОБА_2 виділено у користування кімнату № 2 площею 17,4 кв.м.
Залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею (№5), ванну кімнату (№2), вбиральню (№3), коридор (№1).
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у справі в розмірі 1681, 60 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що такий порядок користування забезпечить баланс інтересів співвласників та не порушить при цьому інтереси неповнолітньої дитини.
 
Не погодився із вказаним судовим рішенням в частині встановлення порядку користування квартирою ОСОБА_1 , ним подана апеляційна скарга, в якій він вказує на незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що відповідно до часток у праві спільної часткової власності, з урахуванням раціональності та фактичного використання житлових приміщень, можливо встановити наступний порядок користування житловим приміщенням: позивачу ОСОБА_1 виділити кімнату №2, розміром 17,4 кв.м, та кімнату № 3 , розміром 12,4 кв.м та лоджії 4,4 кв.м; відповідачу ОСОБА_2 виділити кімнату №4, розміром 12,4 кв.м. Кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні. Також вказує на те, що суд виділив позивачу лоджію 4,4 кв.м., але при цьому не звернув увагу на дані Технічного паспорта квартири, із яких вбачається, що дві кімнати, а саме кімната №2 площею 17,4 кв.м. та кімната №3 площею 12,4  кв.м. облаштовані 2-ма лоджіями розміром 4.4. кв.м., тобто кожна лоджія має розмір по 2,2 кв.м. Отже, суд фактично (без зазначення в рішенні) виділяє відповідачу кімнату №2 площею 17,4 кв.м та лоджію 2,2 кв.м. та позивачу разом із кімнатою №3 площею 12,4 кв.м. виділяє лоджію розміром 2,2 кв.м.
На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування квартирою та ухвалити нове рішення, яким встановити наступний порядок користування: ОСОБА_1 виділити кімнату №2, розміром 17,4 кв.м, та кімнату № 3 , розміром 12,4 кв.м. та лоджії 4,4 кв.м; відповідачу ОСОБА_2 виділити кімнату № 4 , розміром 12,4 кв.м. Кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні. Стягнути з відповідача судові витрати.
 
У відзиві на апеляційну скаргу голова ЖБК «Локомотив-6» - Мельник В.М. вважає, що буде законним та справедливим задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , оскільки рішення суду першої інстанції є частково незаконним.
 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог. 
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим,  просила залишити його без змін.
  
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого   рішення, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 24 лютого 2014 року та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 січня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем  ОСОБА_1 (а.с.11-14).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року за ОСОБА_2 в порядку спадкування після померлої матері визнано право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 (16-17).
Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 та змін частки у власності ОСОБА_1 не проведена. 16 січня 2020 року державним реєстратом винесено рішення про відмову ОСОБА_1 у внесенні змін до запису про право власності  у зв`язку невірним зазначенням реєстраційного номеру об`єкту (а.с.20).
У спірній квартирі зареєстровані: позивач, відповідач та його неповнолітня дитина ОСОБА_5 (а.с.9, 15, 31, 40-44).
Відповідно до технічного паспорту на квартиру та поверхневого плану від 12 грудня 2012 року спірна квартира має загальну площу 72,6 кв.м., жилу площу 42,2 кв.м., складається з трьох відокремлених кімнат площею 17,64 кв.м., 12,4 кв.м. та 12,4 кв.м. (а.с.18-19).
На стадії апеляційного перегляду справи відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу долучені: копія зустрічної позовної заяви, копії свідоцтв про одруження відповідача та про народження дитини відповідача, копія довідки реєстрацію дитини за місцем проживання батька (а.с.124-132). Однак, суд першої інстанції ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 06 жовтня 2020 року відмовив у прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову відповідача та повернув йому ці матеріали  (а.с.79-81). Тому виходячи з положень, ст. 367 ЦПК України, обставини і вимоги, а також докази  заявлені в зустрічному позові не можуть бути предметом апеляційного розгляду, так як не були розглянуті судом першої інстанції. Слід також зазначити, що такі докази, як свідоцтво про народження дитини та довідка про її місце реєстрації вже були подані та містяться в матеріалах справи, а тому їх повторне подання не вбачається доцільним. А тому дані документи не приймаються до уваги апеляційним судом.
 
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
В силу ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
В порядку ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК України визначено, що  члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»  діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
 
Верховний Суд  у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 вказав на те, що відповідно до ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. 
Суд роз`яснив, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Суд також звернув увагу, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний Суд вказав, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
 
Положеннями ст. 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Так, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
В порядку ст.ст. 375, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
З наведених обставин справи вбачається, що відповідач набув право власності на 1/4 частину квартири, на підставі  рішення суду. У зв`язку з чим частка позивача у цій квартирі становить 3/4.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частку у розмірі ѕ  у спільній власності - квартирі АДРЕСА_1 , сторонами у справі не оскаржується. При цьому апеляційний суд не вбачається явних порушень норм чинного законодавства в цій частині, а тому не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги і в цій частині рішення суду не переглядається.
Квартира, що є предметом спору, має загальну площу 72,6 кв.м., житлову площу 42,2 кв.м і складається з трьох житлових кімнат. А отже позивачу відповідно до його частки належить 54,45 кв.м загальної площі і 31,65 кв.м житлової площі. Відповідно, частка відповідача становить 18,15 кв.м загальної площі і 10,55 кв.м житлової площі.
Сторонами визнані обставини відсутності домовленості та наявності конфлікту між ними з приводу користування житловою площею в спірній квартирі.
Позивач, будучи співвласником 3/4 частини квартири, не має визначеної кімнати, у зв`язку з чим фактично не може здійснювати користування квартирою, проте доступ квартири він має. 
Відповідач користується кімнатою 17,64 кв.м. та іншими кімнатами, що не відповідає розміру його частки у спільній власності, яка становить 1/4. 
Суд першої інстанції, встановивши факт займання відповідачем та членами його родини, зокрема, дитиною, кімнати площею 17,64 кв.м., вважав за доцільне виділити відповідачу саме цю кімнату, вказавши на дотримання балансу інтересів та незначне відхилення від ідеальних часток сторін. Проте, суд не звернув увагу на те, що відповідач користується і іншими кімнатами, а отже не можна однозначно стверджувати, що відповідач займає саме кімнату площею 17,64 кв.м.. До того ж, сам по собі факт займання відповідачем та членами її сім`ї, приміщень, що перевищують частку відповідача у спільному майні, без погодження з іншим співвласником, свідчить про порушення прав співвласника і не може мати вирішальне значення.
Та обставин, що разом з позивачем зареєстрована та проживає його дитина, виходячи з наведених положень чинного законодавства, не надає переваг відповідачеві, так його дитина має право на користування майном, що є у власності  відповідача. До того ж слід зазначити, що спір виник між співвласниками щодо права користування спільним майном і не стосується прав дитини, так як вона не має права власності у цьому майні, а її право користування ним не оспорюється в межах даної справи.
Спірна квартира має у своєму складі ще дві кімнати площею по 12,4 кв.м. кожна. Частка відповідача у праві власності становить ј частину, що дорівнює  10,55 кв.м. житлової площі. А отже одна з цих кімнат найбільше відповідає його розміру у праві власності, і позивач не заперечує проти цього.
Як вказує Верховний Суд, висновки якого мають враховуватись судами, суд  виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Різниця між часткою у праві власності відповідача і виділеною судом першої інстанції кімнатою становить 7,64 кв.м., що  не може вважатися незначною. А баланс інтересів, на який послався суд першої інстанції, має полягати у додержанні прав обох сторін спору.
Як вже зазначено вище, позивач, виходячи із розміру належної йому частки, має право користування 31,65 кв.м. житлової площі. Найбільш відповідає даному розміру кімната площею 17,64 кв.м. та одна з кімнат площею 12,4 кв.м. Позивач у позовних вимогах просив про виділення йому у користування кімнат, які зазначені в технічному паспорті під номерами 2 (площею 17,64 кв.м.) та 3 (площею 12,4 кв.м.), які знаходяться поруч, що є найбільш зручним для користування ними. Ці кімнати містять виходи на лоджії площею 4,4 кв.м., які позивач також просить виділити у користування. Слід також зазначити, що суд першої інстанції не врахував, що у технічному паспорті вказана сукупна площа лоджій 4,4 кв.м., яких згідно з планом дві.  А отже виділивши у користування відповідача лоджію площею 4,4 кв.м. фактично йому було виділено дві лоджії, в тому числі, ту що знаходиться в кімнаті виділеній позивачу. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження, судом першої інстанції дійсно допущено не повне з`ясування обставин справи в частині вирішення позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, що призвело до неправильного їх вирішення та дає підстави для скасування рішення в цій частині. 
Враховуючи відсутність домовленості співвласників щодо порядку користування майном, наявність негативних відносин між ними, а також обставини можливості виділити в користування сторонам спору в натурі часток, адекватних розміру часток сторін у праві власності на спільне майно,  при цьому, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, відійти від відповідності реальних часток ідеальним саме в незначних обсягах, апеляційний суд вважає заявлені позивачем вимоги щодо визначення порядку користування спільним майном обґрунтованими. Тому апеляційний суд приходить до висновку про виділення в користування: позивачу в користування кімнату №2, розміром 17,4 кв.м., кімнату № 3 , розміром 12,4 кв.м. та лоджії, розміром 4,4 кв.м., а відповідачу кімнату №4, розміром 12,4 кв.м., кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні сторін.
 
Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені позивачем судові витрати при зверненні з апеляційною скаргою в розмірі 1260, 00 грн, підлягають компенсації за рахунок відповідача.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції                     
                                                 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року в частині визначення порядку користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.
Виділити ОСОБА_1 в користування кімнату № 2 , розміром 17,4 кв.м, та кімнату № 3 , розміром 12,4 кв.м та лоджії, розміром  4,4 кв.м.
Виділити  ОСОБА_2 в користування кімнату № 4 , розміром 12,4 кв.м.
Кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1260, 00 грн. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М.Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 18 березня 2021 року.