ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«05» березня 2021 року
м. Харків
справа № 639/7068/20
провадження № 22ц/818/1823/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -   Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 , представник відповідачки – ОСОБА_3 ,
третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року в складі судді Гаврилюк С.М.
                            в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, який в подальшому уточнив та просив визначити місцем проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його місце проживання як батька за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій формі у розмірі 1200,00 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

У листопаді 2020 року  ОСОБА_2 подала до суду повідомлення щодо непідсудності справи Жовтневому районному суду м. Харкова, яке в подальшому доповнив її представник. Вказала, що вона зареєстрована у м. Києві. Останнім відомим місцем її проживання у АДРЕСА_2 , що також не відноситься до підсудності Жовтневого районного суду м. Харкова. Дитина проживає з нею, а не з позивачем, тому він не має права звертатися з вимогами про стягнення з неї аліментів. Просила повернути позовну заяву позивачу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року матеріали справи за позовом ОСОБА_1 – направлено за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду – скасувати та повернути позовну заяву позивачу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа дійсно не підсудна Жовтневому районному суду м. Харкова, однак суд мав не передавати її на розгляд до іншого суду, а повернути позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки він проживає окремо від дитини та не має права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів з матері дитини, з якою мешкає син. Наразі аліменти стягнуті рішенням суду саме з позивача на її користь. Оскільки позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, та він не усунув вказані судом недоліки, а саме не надав докази проживання дитини з ним, то позовну заяву слід повернути позивачеві.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що справа не підсудна Жовтневому районному суду м. Харкова, оскільки місце проживання відповідачки зареєстровано у м. Києві, тому має бути передана за підсудністю за місцем проживання відповідачки.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, статтею 28 ЦПК України встановлені категорії справ, для яких передбачено вибір підсудності справи позивачем.

Альтернативна підсудність зумовлена необхідністю або доцільністю надання позивачеві права вибору суду, який розглядатиме справу.

Встановлення правил альтернативної підсудності створює позивачу більш сприятливий режим для участі в судочинстві (наприклад, зменшуються витрати часу на звернення до суду, що, у свою чергу, може вплинути на оперативність розгляду справи).

Так, частина 1 статті 28 ЦПК України визначає перелік позовних заяв, що стосуються аліментів, які можуть бути пред`явлені за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, а саме, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення.

Законодавець на дотримання принципу верховенства права та рівності учасників процесу закріпив положення, відповідно до якого стороні, яка утримує дитину, надається можливість звертатися до суду за своїм місцем проживання, з огляду на першочерговість захисту прав та інтересів дітей.

В силу частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

З аналізу наведеної норми вбачається, що право на звернення до суду за стягненням аліментів законодавець надає тому з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким вона проживає.

З огляду на матеріально-правове врегулювання аліментних зобов`язань батьків щодо своїх дітей правила альтернативної підсудності, визначені частиною 1 статті 28 ЦПК України, передбачені саме для позивачів, з якими проживає дитина, щодо позовів до іншого з батьків, який проживає окремо та ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України  суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Звертаючись до суду за власним місцем проживання, позивач виходив з того, що ним заявлені, зокрема, позовні вимоги про стягнення аліментів.

Водночас, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що їхній з ОСОБА_2 син залишився проживати з матір`ю, та його вимоги спрямовані на зміну таких обставин та визначення місця проживання сина разом з ним.

Отже, вимога про стягнення аліментів з відповідачки є похідною від вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Харківській області від 30 листопада 2020 року та Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 04 грудня 2020 року, довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23 листопада 2020 року (а. с. 155, 163, 164).

Відповідно до частини 9 статті 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Оскільки на час подання позову син сторін з батьком (позивачем) не проживає, вимога про стягнення аліментів є похідною від вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, а місце проживання відповідачки зареєстровано у Оболонському районі м. Києва, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування частини 1 статті 28 ЦПК України та правильно визначився із тим, що справа за правилами частини 1 статті 27 ЦПК України підсудна Оболонському районному суду м. Києва.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що суд мав не передавати справу на розгляд до іншого суду, а повернути позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки він проживає окремо від дитини та не має права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів з матері дитини, є необґрунтованими, оскільки питання щодо обґрунтованості вимог позивача має вирішуватися під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі. Вимога про стягнення аліментів у цій справі є похідною та має також вирішуватися при розгляді справи по суті після вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини, оскільки право на стягнення аліментів на утримання дитини виникатиме у того з батьків, на користь якого буде вирішено спір про визначення місця її проживання.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд мав повернути позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки вона була залишена без руху, та він не усунув вказані судом недоліки, а саме не надав докази проживання дитини з ним, є безпідставними.

Дійсно, ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 – залишено без руху на підставі невідповідності вимогам статей 175, 177 ЦПК України та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, а саме: зазначити ціну позову, зазначити про наявність у нього чи інших осіб оригіналів доказів, вказати підстави для звільнення від сплати судового збору, уточнити позовні вимоги щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі або у частці від доходу відповідачки.

На виконання ухвали судді 17 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, в якій усунув зазначені недоліки.

Таким чином, підстав для повернення позовної заяви у суду першої інстанції не було. Вимог щодо надання доказів проживання дитини з позивачем суд першої інстанції перед ним не ставив. Крім того, позивач визнає, що наразі син мешкає не з ним.

Натомість, встановивши, що справа не підсудна цьому суду, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив питання щодо її направлення на розгляд до іншого суду за встановленою підсудністю.

Отже, ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, та підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо передачі справи на розгляд іншому суду.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, та справа по суті спору не розглядалась, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                 І.В. Бурлака

Судді                                                         О.М. Хорошевський 

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.