ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року	Львів	Справа № 140/8956/20 пров. № А/857/75/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Судової-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 140/8956/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції – Плахтій Н.Б.,
час ухвалення рішення – 22.09.2020 року,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – 01.10.2020 року,

                                                   В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі – відповідач, ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.11.2019 №0003843302, №0003853302, №0003883302, №0003893302.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.10.2019 ФОП ОСОБА_1 отримано акт ГУ ДПС у Волинській області “Про результати документальної планової виїзної перевірки СПД ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р.” за №889/03-20-33-02/ НОМЕР_1 від 13.09.2019 (далі - Акт перевірки), який було складено за наслідками проведеної з 14.08.2019 по 28.08.2019 документальної планової виїзної перевірки за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.
Позивач не погоджується з висновками податкового органу, викладеними в акті перевірки, щодо безпідставного включення до складу валових витрат понесених витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (придбання запчастин, мастил та послуг ремонту вантажних автомобілів), а також витрат, понесених в ході перевезень (вартість використаного дизпалива та добові), по яким станом на 31.12.2017 та 31.12.2018 рахується дебіторська заборгованість.
При цьому зауважує, що вказані операції в їх сукупності загалом, та по кожному звітному періоду зокрема, підтверджені первинними документами, якими стверджуються факти понесення фактичних витрат при здійсненні господарських операцій платника в повному обсязі.
Разом з тим, позивач вказує, що Законом України від 16.01.2020 “Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві” № 466-ІХ (далі - Закон № 466-ІХ) внесено зокрема зміни до пп.177.4.5 та 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України, якими виключено норму щодо заборони включення платником до складу валових витрат витрати на утримання вантажних автомобілів та поняття щодо основних засобів “подвійного призначення”. З огляду на викладене позивач вказує, що податкові повідомлення-рішення від 13.11.2019 №0003843302, №0003853302, №0003883302, №0003893302 є протиправними та підлягають до скасуванню.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 140/8956/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, щодо порушення платником вимог пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, погодившись із відповідачем.
При цьому зауважує, що вказані операції в їх сукупності загалом, та по кожному звітному періоду зокрема, підтверджені первинними документами, якими стверджуються факти понесення фактичних витрат при здійсненні господарських операцій платника в повному обсязі.
Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 140/8956/20 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
23.02.2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, яке мотивовано тим, що адвокат не може з`явитися у судове засідання, у зв`язку з його участю у іншому судовому засіданні та клопотання представника відповідача, яке обгрунтоване неможливістю забезпечити у судове засідання представника ГУ ДПС у Волинській області.
При цьому, клопотання сторін про відкладення розгляду справи, на думку апеляційного суду, необхідно відхилити, оскільки відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Крім того, виходячи з положень ч. 4 ст. 196 КАС України присутність осіб, які беруть участь у справі, є не обов`язковою та судом така обов`язковою не визнавалася, а відкладення справи, призведе до необґрунтованого затягування апеляційного розгляду, коли таку може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та наданих письмових пояснень та апеляційній скарзі.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що жодних доказів щодо неможливості прибути сторін у судове засідання призначене на 23.02.2021 о 09:00 год суду апеляційної інстанції не надано.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ФОП ОСОБА_1 у 2017 та 2018 роках включено до складу витрат витрати на перевезення, послуги за які не були оплачені, тобто у звітних періодах позивачем не було отримано доходу, пов`язаного з понесеними витрати, тому такі витрати безпідставно віднесені ним до складу витрат.
Крім того, ФОП ОСОБА_1 всупереч вимог пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України у 2017-2018 роках включено до складу валових витрат понесені витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме придбання запчастин, мастил та послуг ремонту вантажних автомобілів.
При цьому правильність визначення контролюючим органом сум понесених витрат на утримання основних засобів подвійного призначення позивач не оспорює, лише зазначає, що правомірно включив витрати на запчастини та ремонт вантажних автомобілів до складу витрат.
Розглядаючи спір, апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказів від 23.07.2019 №2584 та від 28.08.2019 №3019 відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 , за наслідками якої складено акт перевірки від 13.09.2019 №889/03-20-33-02/ НОМЕР_1 про результати документальної планової виїзної перевірки СПД ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 (а.с.54-79).
Згідно з висновками акту перевірки від 13.09.2019 №889/03-20-33-02/ НОМЕР_1 позивачем порушено: 
- п.177.2, пп.177.4.1, пп.177.4.2, пп.177.4.3, пп.117.4.4, пп.177.4.5, пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 1102160,62 грн, а саме за 2017 рік на 470086,26 грн та за 2018 на суму 632074,36 грн;
- пп.162.1.1 п.162.1 ст.162, пп.163.1.1 п.163.1 ст.163, пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, підпункт 1.3 пункт 161 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок чого занижено військовий збір на 91846,71 грн, в тому числі за 2017 рік на суму 39173,85 грн та за 2018 рік на суму 52672,86 грн;
- пп.168.1.1, 168.1.2, 168.1.4, 168.1.5 п.168.1 ст.168 та пп. “а” п.176.2 ст.176 ПК України, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб при нарахуванні доходу фізичним особам в сумі 15525 грн, а саме за 2017 рік - 4374 грн та за 2018 рік - 1 151 гр.;
- підпункти 1.2, 1.4 пункту 161 підрозділу 10 розділу XX, п.162.1 ст.162, пп.163.1.2 п.163.1 ст.163, пп.168.1.2 п.168.1 ст.168, ст.171 та пп. “а” п.176.2 ст.176 ПК України, внаслідок чого не утримано та не сплачено до бюджету 1293,75 грн військового збору, а саме за 2017 рік - 364,5 грн та за 2017 - 929,25 грн; 
- ст.24 Кодексу законів про працю України та постанову КМУ від 17.06.2015 №413, а саме допущення до роботи без офіційного працевлаштування;
- статті 1 Закону України від 23.09.1994 №185/94-ВР “Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті” із змінами та доповненнями”;
- п.1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України “Про систему валютного регулювання та валютного контролю” від 19.02.1993 № 15-93 (із змінами та доповненнями).
Позивач, не погодившись із вказаним актом перевірки, подав заперечення до відповідача, які ГУ ДПС у Волинській області в листі від 08.11.2019 №2273/ФОП/03-20-33-02-06 визнано необґрунтованими (а.с.21-23).
На підставі акту перевірки від 13.09.2019 №889/03-20-33-02/ НОМЕР_1  ГУ ДПС у Волинській області винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 13.11.2019 (а.с.11-14):
- №0003843302 за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується особами за результатами річного декларування, на загальну суму 1653240,93 грн (1102160,62 грн - за податковим зобов`язанням, 551080,31 грн - штрафні санкції);
- №0003853302 за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 137770,06 грн (91846,71 грн - за податковим зобов`язанням, 45923,35 грн - штрафні санкції);
- №0003883302 за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку інших, ніж заробітна плата, на загальну суму 15538,17 грн (8964 грн - за податковим зобов`язанням, 6561 грн - штрафні санкції, 13,17 грн - пеня);
- №0003893302 за платежем військовий збір на суму 1294,85 грн (747 грн - за податковим зобов`язанням, 546,75 грн - штрафна санкція, 1,10 грн - пеня).
Не погодившись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, ФОП ОСОБА_1 подав скаргу до Державної податкової служби України, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 05.03.2020 №8425/6/99-00-08-05-04-06, яким скаргу позивача залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Волинській області від 13.11.2019 №0003843302, №0003853302, №0003883302, №000389302 - без змін (а.с.15-20).
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Частина 2 статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України(далі- ПК України)
Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб відповідно до приписів статті 162 ПК України.
Відповідно до підпункту14.1.36пункту14.1статті14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням)та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно ст.138 ПК України однією зі складових витрат, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є витрати операційної діяльності, які включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Відповідно до п.164.1ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.
Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177та пункту 178.3 статті 178 цьогоКодексу.
Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Пунктом 177.2 ст. 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Підпунктами 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.
Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).
Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Наведеними нормами визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування.
Аналіз положень цих правових норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами суб`єктами господарювання, які перебувають на загальній системі оподаткування є використання придбаних транспортних засобів, інших основних фондів та товарів в оподатковуваних операціях, у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. Підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. Однак, не підлягають амортизації та не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Згідно п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Відповідно до п.п. 161.1.1 п. 161 ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа-резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Крім того, п.п. 161.1.5 п. 161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Податкового кодексу України.
Судом встановлено, що фактичний вид діяльності позивача надання послуг із перевезення вантажів автомобільним транспортом.
Організація та діяльність автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» № 2344-ІІІ від 05.04.2001(далі Закон № 2344-III)
В розумінні статті першої цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).
Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-III, автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.
Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.
Разом з тим, відповідно до Закону № 2344-IIIтранспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:
загального призначення транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;
спеціалізованого призначення транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач;
спеціального призначення транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.
Відповідно до норм до Закону № 2344-III напівпричіп причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.
Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.
Крім того, частиною третьою ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).
Згідно з наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) та висновків Тернопільської Торгово-промислової палати №№ В-1550 В-1553 від 11.11.2019, транспортні засоби марки DAF відносяться до типу спеціалізований вантажний сідловий тягач Е (а.с.40, 70 - 74).
При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд.
Апеляційний суд зазначає, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак, відносяться до категорії вантажних автомобілів. Автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.
Також, необгрунтованими є доводи позивача про те, що сідельний тягач є трактором з огляду на наступне.
Відповідно до частини п`ятої Розділу І Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1367трактормоторизований колісний або гусеничний транспортний засіб сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкційною швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і приводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи. Зазначений транспортний засіб застосовується також для перевезення вантажів під час виконання сільськогосподарських та лісогосподарських робіт і обладнується сидіннями для пасажирів.
ФОП ОСОБА_1 протягом 2017-2018 років оподаткування доходів від провадження господарської діяльності здійснював на загальній системі оподаткування. Основний вид діяльності позивача відповідно до КВЕД: 49.41 - вантажний автомобільний транспорт. Протягом охопленого перевіркою періоду позивач використовував у власній господарській діяльності як власні транспортні засоби, так і орендовані (а.с.60-61).
Як слідує з акта перевірки, контролюючий орган встановив, що згідно структури валових витрат та наданих первинних документів позивачем придбано запчастини, мастила до вантажних транспортних засобів та послуги по ремонту вантажних автомобілів за 2017 рік на суму 1708500,20 грн, за 2018 рік на суму 2401122,92 грн (а.с.64 зворот).
Відповідач вказує, що на порушення пп.177.4.5 та пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України ФОП ОСОБА_1 завишено валові витрати за 2017 рік на суму 1708500,20 грн, за 2018 рік на суму 2401122,92 грн, внаслідок включення до їх складу витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажні автомобілі).
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 всупереч вимог пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України у 2017-2018 роках включено до складу валових витрат понесені витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме придбання запчастин, мастил та послуг ремонту вантажних автомобілів.
Відповідно до пунктів 6, 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 “Витрати”, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.
Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Отже, прямі матеріальні витрати пов`язані з отриманим доходом, тому такі витрати можуть бути обліковані виключно після того, як буде отримано дохід від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг. Виключенням з цього правила може бути отримання підприємцем доходу від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг раніше за заплановану дату оплати ним придбаних у постачальника товарів, робіт, послуг, які пов`язані з вже отриманим доходом. У такому випадку, і дохід і витрати обліковуються в тому звітному періоді, в якому вони фактично одержані, понесені (відповідно).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №560/389/19.
Таким чином, оскільки ФОП ОСОБА_1 у 2017 та 2018 роках включено до складу витрат витрати на перевезення, послуги за які не були оплачені, тобто у звітних періодах позивачем не було отримано доходу, пов`язаного з понесеними витрати, тому такі витрати безпідставно віднесені ним до складу витрат.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат за цим апеляційним провадженням немає.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

                                                     ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 140/8956/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
                                                                       Повне судове рішення складено 24.02.2021 року