Ухвала
Іменем України
 
22 березня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 752/15042/19
провадження № 61-1957ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання недійсними угоди та договору поруки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року  ОСОБА_1  звернувсяз позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі - ТОВ «АВТО ПРОСТО»), вякому просив визнати недійсними угоду від 06 травня 2011 року № 366434, укладену між ОСОБА_1  та ТОВ «АВТО ПРОСТО», договір поруки від 14 листопада 2011 року, укладений між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , а також стягнути судові витрати у справі.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення його прав як споживача послуг у сфері адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах через невідповідність укладеної угоди вимогам чинного законодавства.
 
Позивач зазначав, що угода вчинена поза межами дієздатності ТОВ «АВТО ПРОСТО», так як на момент укладення оспорюваної угоди останнє не мало відповідної ліцензії з надання фінансових послуг, угода укладена із застосуванням нечесноїпідприємницької практики, дії товариства є забороненими та підпадають під дію статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими по відношенню до нього, всупереч принципу добросовісності цивільних відносин створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду, а також порушують вимоги статті 806 ЦК України. Оскаржувана угода від 06 травня 2011 року забезпечена порукою відповідно до договору поруки, укладеного 14 листопада 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , як наслідок договір поруки є недійним в силу закону.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.
 
24 жовтня 2020 року ОСОБА_1 вперше подав касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у вказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику. 
 
05 лютого 2021 року ОСОБА_1 вдруге подав касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у вказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: роз`яснено заявникові про необхідність звернутися до суду із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження. 
 
У березні 2021 року від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження, у якій заявник просить поновити строк на касаційне оскарження та вказує на те, що вперше із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення він звернувся у межах строку касаційного оскарження, проте ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року касаційну скаргу повернуто йому, що не перешкоджає повторному зверненню із касаційною скаргою. 
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.   
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 607/8078/15-ц та постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13. 
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі. 
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
Судами встановлено, що 06 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено угоду № 366434, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля.
 
Угода укладається шляхом підписання сторонами угоди, додатку № 1 та додатку № 2, які є невід`ємними частинами угоди.
 
Відповідно до додатку № 1 до угоди метою його укладення є отримання автомобіля «KIA RIO» за ціною 104 800,00 грн. 
 
Згідно з додатку № 1 до вказаної угоди плата за послуги, пов`язані зі вступом до системи у % + ПДВ складає 3 772,80 грн, щомісячний цілий чистий внесок у % - 0,8333, щомісячний внесок в оплату послуг у % + ПДВ - 0,5, щомісячний внесок в оплату страхового платежу у % - 0,065, плата за послуги, пов`язані з видачою автомобіля за системою у % + ПДВ - 3,00.
 
Відповідно до положень статей 2, 3 додатку № 2 до угоди сума заборгованості може бути змінена у разі зміни поточної ціни автомобіля. Зобов`язання щодо сплати згаданих коштів учасник системи несе перед ТОВ «АВТО ПРОСТО». Термін дії угоди до 31 травня 2021 року.
 
Відповідно до статті 2 угоди ТОВ «АВТО ПРОСТО» гарантує надання кожному учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов`язань, передбачених угодою.
 
Згідно з статтею 3 угоди ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов`язується забезпечити отримання учасником автомобіля згідно з умовами угоди. При цьому, відповідно до статті 8.1 додатка № 2 до угоди ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов`язане надіслати постачальнику замовлення на передачу автомобіля учаснику протягом 5 робочих днів після того, як учасник, у якого виникло право на одержання автомобіля, здійснить відповідні платежі.
 
Відповідно до угоди між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та виробником (дистриб`ютором чи імпортером) останній протягом 30 календарних днів з дня отримання замовлення зобов`язаний передати автомобіль учаснику, який одержав право на отримання автомобіля (пункт 8.1 додатка № 2).
 
Згідно з пунктом 2.6 статті 2 додатка № 2 до угоди чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від поточної ціни автомобіля.
28 жовтня 2011 року між сторонами укладено додаток № 3 до угоди від 06 травня 2011 року № 366434 про те, що загальна сума грошових зобов`язань учасника на день підписання цього додатку за угодою від 06 травня 2011 року № 366434 становить 188 430,27 грн, на день підписання цього додатку учасник сплатив 71 648,91 грн, сума заборгованості учасника станом на день підписання цього додатку складає 116 781,36 грн. Сума заборгованості за угодою має бути погашена в повному обсязі згідно з графіком внесків учасника.
 
22 грудня 2011 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки «KIA» модель «Soul», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , виданим 4-им ВРЕР УДАІ м. Кам`янець-Подільський управління Міністерства внутрішніх справ у Хмельницькій області.
 
14 листопада 2011 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з метою забезпечення належного виконання умов угоди від 06 травня 2011 року № 366434, додатку № 1 від 06 травня 2011 року, додатку № 2 від 06 травня 2011 року, додатку № 3 від 28 жовтня 2011 року укладено договір поруки, оскільки між кредитором і боржником укладено угоду, спрямовану на придбання автомобіля через організовану кредитором систему «АвтоТак».
 
Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою.
 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
 
Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
 
За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки сторони під час укладення оспорюваного договору із додатками погодили всі істотні умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, такі умови викладені чітко і ясно, тоді як позивачем не надано належного підтвердження того, що під час укладення угоди йому не надана інформація у повному обсязі.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на несправедливість умов оспорюваного договору є необґрунтованими, оскільки саме такі умови погоджені сторонами при укладенні договору і вони є зрозумілими, під час укладення угоди позивач отримав примірник угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ТОВ «АВТО ПРОСТО».       За змістом таких умов кожна поінформована, розсудлива людина могла розуміти, що поточна ціна автомобіля, яка згідно з умовами оспорюваної угоди, є ціною автомобіля, яка встановлена постачальником в останній робочий день кожного місяця, є змінною величиною, яка може змінюватись, як у бік збільшення, так і у бік зменшення.
 
Визначення розміру щомісячних платежів у прив`язці до поточної ціни автомобіля, отриманого позивачем, а не у прив`язці до інших чинників, наприклад зміни курсу валют, підвищення облікової ставки Національного банку України, рівня інфляції, які також можуть впливати на вартість товарів та послуг на ринку, не можна вважати несправедливими умовами договору.
 
Відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами, позивач отримає у власність обраний ним автомобіль до виплати його повної вартості, отже, за кошти, сплачені іншими учасниками системи, які ще не отримали автомобілі, проте мають потенційне право на це. Оскільки такі автомобілі можна викупити лише за дійсною вартістю на момент викупу, яка в залежності від ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого позивачу раніше, визначення щомісячних внесків та інших платежів у відповідності до ціни автомобіля, встановленої постачальником в останній день кожного місяця, не призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та відповідає умовам ринку, обраному позивачем порядку придбання автомобіля та інтересам інших учасників системи, а тому не є несправедливими умовами у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 285/1777/17 (провадження № 61-39721св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 357/13841/16-ц (провадження № 61-30638св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 141/480/17 (провадження № 61-31528св18), від 21 січня 2020 року у справі № 590/1087/17 (провадження № 61-37322св18), від 22 травня 2020 року у справі № 482/1398/19 (провадження № 61-1378св20). 
 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору поруки від 14 листопада 2011 року, укладеного між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що позивач не є стороною вказаного договору поруки та жодних прав та обов`язків для позивача цей договір не встановлює, а тому відсутні підстави вважати, що договір поруки порушує права позивача.
 
Доводи касаційної скарги про те, що станом на момент укладення оспорюваного договору ТОВ «АВТО ПРОСТО» не володіло ліцензією, а тому не мало права укладати угоду з надання фінансових послуг, є необґрунтованими з огляду на таке. 
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02 червня 2011 року № 3462-IV, введеного в дію з 09 січня 2012 року, внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
 
Таким чином, на момент укладання сторонами оспорюваної угоди (06 травня 2011 року) законодавством не вимагалося наявність ліцензії на здійснення ТОВ «АВТО ПРОСТО» такого виду фінансової діяльності як придбання товарів у групах. Ліцензія на цей вид діяльності отримана ТОВ «АВТО ПРОСТО» 15 січня 2013 року в межах строку, встановленого законом.
 
Неспроможними є доводи касаційної скарги про те, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчувався, що є самостійною підставою для визнання його недійним, з огляду на те, що предметом оспорюваного договору є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників справи, що за своєю суттю не є договором фінансового лізингу. 
 
Так, за умови укладеного між сторонами договору ТОВ «АВТО ПРОСТО» за винагороду зобов`язалося забезпечити придбання позивачем автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів у третьої особи (постачальника), тобто транспортний засіб не належить на праві власності ТОВ «АВТО ПРОСТО», а обов`язок останнього полягає в залучені коштів учасниками групи з метою придбання та розподілу транспортних засобів між учасниками. 
 
Водночас за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язаний передати лізингоодержувачеві у користування майно, яке належить лізингодавцю на праві власності або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця. 
 
Таким чином, положення законодавства, які регулюють правовідносини щодо укладення договору фінансового лізингу, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
 
Із наведених підстав необґрунтованими також є посилання заявника на постанови Верховного Суду України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, у яких за встановленими обставинами між сторонами укладені договори фінансового лізингу, що свідчить про те, що правовідносини у вказаних справа та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, не є подібними. 
 
Верховним Судом відхиляються посилання заявника на постанову Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 607/8078/15-ц, оскільки у вказаній справі встановлені інші фактичні обставини. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13, є безпідставними, оскільки судами не порушено такого висновку. 
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою та про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року. 
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання недійсними угоди та договору порукивідмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик