ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 лютого 2021 року           справа № 360/2411/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року (повний текст складено 12 жовтня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області) у справі № 360/2411/20 (суддя в 1 інстанції – Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                     В С Т А Н О В И В: 

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач, УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області), в якій просив: 1) визнати протиправним рішення відповідача від 21 лютого 2020 року № 121630002698 про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 80 % від суддівської винагороди; 2) зобов`язати відповідача призначити позивачу з 11 лютого 2020 року по 18 лютого 2020 року включно щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86 % від суддівської винагороди згідно з довідкою ТУ ДСА України в Луганській області від 11 лютого 2020 року № 374/20-вих. та виплатити недоотримані суми щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 11 лютого 2020 року по 18 лютого 2020 року включно; 3) визнати протиправним рішення відповідача від 30 квітня 2020 року № 2581/2020 про відмову у перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; 4) зобов`язати відповідача провести позивачу з 19 лютого 2020 року перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначивши його в розмірі 86 % від суддівської винагороди згідно з довідкою ТУ ДСА України в Луганській області від 05 березня 2020 року № 590/20-вих. та виплатити недоотримані з 19 лютого 2020 року суми щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача Указом Президента України від 04 листопада 2004 року № 1367/2004 призначено на посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області строком на п`ять років, наказом в.о. начальника ТУ ДСА в Луганській області від 23 листопада 2004 року № 761 позивача зараховано до штату Лисичанського міського суду Луганської області як суддю. Після закінчення п`ятирічного строку повноважень постановою Верховної Ради України від 13 травня 2010 року № 2195-VІ позивача безстроково призначено на посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області. Рішенням Вищої ради правосуддя від 28 січня 2020 № 215/0/15-20 позивача звільнено з посади судді Лисичанського міського суду Луганської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Наказом голови Лисичанського міського суду Луганської області від 10 лютого 2020 року № 3 на підставі зазначеного рішення ВРП позивача відраховано зі штату Лисичанського міського суду Луганської області у зв`язку зі звільненням з посади судді у відставку.
Позивач 14 лютого 2020 року звернувся до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розміру суддівської винагороди 47295,00 грн згідно з довідкою ТУ ДСА України в Луганській області від 11 лютого 2020 року № 374/20-Вих. Рішенням відповідача від 21 лютого 2020 року № 121630002698 позивачу з 11 лютого 2020 року призначено грошове утримання в розмірі 37836,00 грн.
Позивач 03 березня 2020 року звернувся до відповідача із заявою № 2477 про перерахунок розміру грошового утримання у зв`язку із визнанням неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 положень пункту 25 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02 травня 2016 року. До заяви позивачем додана довідка ТУ ДСА України в Луганській області про розмір суддівської винагороди від 27 лютого 2020 року за № 512/20-Вих. Оскільки вказана довідка була видана на підставі відкликаного листа голови ДСА України, позивачем 05 березня 2020 року отримана нова довідка ТУ ДСА України в Луганській області за № 590/20-Вих.
Позивач 05 березня 2020 року звернувся до відповідача із заявою про відкликання заяви про перерахунок від 03 березня 2020 року та надав нову заяву про проведення перерахунку грошового утримання з розрахунку суддівської винагороди в розмірі 104049,00 грн згідно з новою довідкою. Однак рішенням відповідача від 30 квітня 2020 року № 2581/2020 у перерахунку позивачу відмовлено. У вказаному рішенні помилково зазначено, що позивачем до заяви про перерахунок надано довідку про розмір суддівської винагороди від 27 лютого 2020 року.
Позивач з такими рішеннями відповідача не згоден та вважає їх протиправними, з огляду на таке.
Станом на день виникнення у позивача 11 лютого 2020 року права на грошове утримання його розмір для судді, що не пройшов кваліфікаційне оцінювання, обчислювався на підставі абзацу 2 пункту 25 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-VI, яким визначено, що коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Виходячи з розміру призначеного позивачу грошового утримання та зі змісту протоколу рішення, грошове утримання обраховано в розмірі 80 % від суддівської винагороди.
Однак, відповідачем не враховано, що на час призначення позивача на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», тому до стажу роботи на посаді судді безпідставно не зараховано половину строку навчання у Національній юридичній академії ім. Я. Мудрого в період з 01 вересня 1992 року по 29 травня 1995 року, тобто 1 рік 10 місяців 14 днів; роботу на посаді помічника прокурора - стажиста прокуратури м. Сєвєродонецька Луганської області з 18 червня 1996 року по 22 квітня 1998 року.
Всього стаж роботи позивача на посаді судді для обрахунку грошового утримання складає 23 роки 1 місяць 28 днів, відповідно, розмір його грошового утримання з 11 лютого 2020 року повинен становити 86 % (80 % + 6 % за три повні роки роботи понад 20 років) від суддівської винагороди.
Рішенням від 30 квітня 2020 року № 2581/2020 порушено право позивача на співмірність грошового утримання судді у відставці суддівській винагороді, яку отримує повноважний суддя Лисичанського міського суду. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 360/2411/20 позовні вимоги було задоволено частково, внаслідок чого: визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 21 лютого 2020 року № 121630002698 про призначення пенсії ОСОБА_1 в частині визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання на рівні 80 % від суддівської винагороди; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області визначити ОСОБА_1 щомісячне довічне утримання судді у відставці в розмірі 82 % від суддівської винагороди згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області від 11 лютого 2020 року № 374/20-вих, здійснити перерахунок та виплату недоотриманих ОСОБА_1 сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 11 лютого 2020 року; визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 30 квітня 2020 року № 2581/2020 про відмову в перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області від 05 березня 2020 року № 590/20-вих про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням раніше проведених виплат, з 19 лютого 2020 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1681,60 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 коп.).
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просили скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що позивач 14 лютого 2020 року звернувся до УПФУ в м. Сєвєродонецьку із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. З 11 лютого 2020 року позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, що підтверджується рішенням від 21 лютого 2020 року № 121630002698.
Статтею 137 Закону № 1402-VI в редакції, чинній на час виходу судді у відставку, не передбачено право зарахування періоду навчання та роботи на посаді помічника прокурора стажиста до стажу роботи на посаді судді, тому відповідно до положень пункту 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VI позивачу до стажу на посаді судді зарахований стаж на посаді судді тривалістю 15 років 2 місяці 18 днів, тому розмір довічного грошового утримання становить 80 %. Правові підстави для встановлення розміру щомісячного довічного грошового утримання позивачу у розмірі 86 % відсутні.
Також відповідач зазначив, що до Управління 05 березня 2020 року надійшла заява позивача про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України від 2 червня 2016 року № 1402 «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Конституційним судом України 18 лютого 2020 року рішення № 2-р/2020.
Для перерахунку довічного утримання надано довідку від 05 березня 2020 року № 590/20-Вих, видану ТУ ДСА України в Луганській області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
З 18 лютого 2020 року порядок визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці регулюється статтею 142 Закону № 1402-VI, згідно з якою розмір щомісячного довічного грошового утримання не залежить від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання або призначення на посаду судді за результатами конкурсу. Питання щодо перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці вирішується відповідно до норм частини четвертої статті 142 Закону № 1402-VI - у разі зміни складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Відповідно до Рішення № 2-р/2020 положення Закону № 1402 зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 18 лютого 2020 року.
У Рішенні від 14 грудня 2000 року № р-рп/2000 Конституційний Суд України визначив, що положення частини другої статті 150 Конституції України щодо виконання рішень Конституційного Суду України необхідно розуміти так, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
На підставі аналізу вищезазначених норм законодавства право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який не проходив кваліфікаційного оцінювання, не призначався на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом № 1402-VI, не пропрацював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, за зверненнями, що надходять після 18 лютого 2020 року, виникає згідно статті 142 Закону № 1402-VI - у разі зміни складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді після 18 лютого 2020 року та на підставі довідок про суддівську винагороду, в яких складові суддівської винагороди визначаються на момент виникнення права на перерахунок (дата збільшення суддівської винагороди, в тому числі її складових також після 18.02.2020).
В наданій позивачем довідці підставою зміни складових суддівської винагороди зазначено Рішення № 2-р/2020 та розмір суддівської винагороди для перерахунку зазначено станом на 18 лютого 2020 року.
Оскільки після 18 лютого 2020 року змін розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, не відбувалось, тому, на думку Управління, позивач не має права на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області від 05 березня 2020 року № 590/20-вих станом на 18 лютого 2020 року.
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги та встановила наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є суддею у відставці (арк.справи 8-9, 22).
Відповідно до Указу Президента України від 04 листопада 2004 року № 1367/2004 наказом ТУ ДСА в Луганській області ОСОБА_1 як суддя зарахований до штату Лисичанського міського суду Луганської області (арк.справи 7).
Згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 28 січня 2020 року № 215/0/15-20 позивач звільнений з посади судді Лисичанського міського суду Луганської області у зв`язку з поданням заяви про відставку (арк.справи 8).
На підставі наказу Лисичанського міського суду Луганської області від 10 лютого 2020 року № 3 позивач відрахований зі штату Лисичанського міського суду Луганської області у зв`язку з звільненням у відставку (арк.справи 9).
Позивач звернувся до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою від 14 лютого 2020 року про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (арк.справи 10).
Згідно з розпискою-повідомленням позивачем для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідачу надано: розрахунок стажу судді, довідку про суддівську винагороду від 11 лютого 2020 року № 374/20-вих, копію рішення про звільнення судді з посади від 28 січня 2020 року № 215/0/15-20, наказ про відрахування судді зі штату суду від 10 лютого 2020 року № 3, трудову книжку від 02 серпня 1991 року серії НОМЕР_2 (арк.справи 11).
Відповідачем прийнято рішення від 21 лютого 2020 року № 121630002698 про призначення позивачу щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 80 % грошового забезпечення. У рішенні вказано, що стаж на посаді судді складає 15 років 2 місяці 18 днів (арк.справи 14).
Позивач 03 березня 2020 року звернувся до відповідача із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки ТУ ДСА в Луганській області від 27 лютого 2020 року № 512/20-вих про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (арк.справи 15).
За заявою від 05 березня 2020 року позивач відкликав заяву про перерахунок пенсії від 03 березня 2020 року (арк.справи 16).
Також 05 березня 2020 року позивачем подано заяву про перерахунок пенсії, до якої додано лист ТУ ДСА України в Луганській області від 05 березня 2020 року № 591/20-вих та довідку ТУ ДСА України в Луганській області від 05 березня 2020 року № 590/20-вих про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з якою станом на 18 лютого 2020 року його суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 104049,00 грн, в тому числі: посадовий оклад 69366,00 грн, доплата за вислугу років (50%) 34683,00 грн (арк.справи 19).
Рішенням УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 30 квітня 2020 року № 2581/2020 ( ОСОБА_1 ) позивачу відмовлено у перерахунку довічного грошового утримання суддів у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у зв`язку з тим, що після 18 лютого 2020 року підвищення суддівської винагороди відповідно до статті 142 Закону № 1402-VI, яке б було підставою для перерахунку, не здійснювалося, тому підстав для перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці немає (арк.справи 20-21).
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої).
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII).
Статтею 137 Закону № 1402-VI (тут і далі положення Закону наведені в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Згідно із частиною першою статті 142 Закону № 1402-VI суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
При цьому, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (частина друга статті 142 Закону № 1402-VI).
Відповідно до частини третьої статті 142 Закону № 1402-VI щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Частиною четвертою та п`ятою цієї ж статті передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Разом з цим, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1402-VIII передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Так, пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».
До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (пункт 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII).
Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07 листопада 2019 року, було виключено зазначені вище пункти 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, якими було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом; що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».
Розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року: а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 24 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII).
Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Абзацом 4 пункту 34 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
На час призначення позивача на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Законом України від 15.12.1992 № 2862-ХІІ «Про статус суддів» та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».
Абзацом 2 частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ, в редакції Закону № 4015-12 від 24.02.1994, визначено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Відповідно до абзацу другого пункту 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Приймаючи рішення про задоволення заяви позивача про звільнення у відставку, Вища рада правосуддя керувалася саме цими нормативно-правовими актами.
Колегія суддів вважає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру, а доводами касаційної скарги зазначене не спростовується.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 686/10100/15-а, від 09 листопада 2018 року у справі № 559/443/17.
Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить більше 10 років до стажу роботи судді, що дає право на відставку, має враховуватися також робота на прокурорських посадах та половина строку навчання у вищому юридичному закладі.
Так, згідно з записами у трудовій книжці позивача, позивач у період: з 01 вересня 1992 року по 29 травня 1996 року навчався на денній формі в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого; з 18 червня 1996 року по 22 квітня 1998 року працював помічником прокурора стажистом м. Сєвєродонецька; з 23 квітня 1998 року по 05 липня 2002 року працював помічником прокурора м. Сєвєродонецька.
Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача, що відповідач до стажу судді для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру мав зарахувати половину строку навчання 1 рік 10 місяців 14 днів, та роботу помічником прокурора м. Сєвєродонецька 4 роки 2 місяці 12 днів.
Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, половини строку навчання у вищому навчальному закладі та роботи на посадах прокурорів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Отже, з огляду на наведені обставини та законодавчі приписи, стаж роботи позивача на посаді судді, до якого, як вже було зазначено, зараховується також половина строку навчання 1 рік 10 місяців 14 днів, робота помічником прокурора 4 роки 2 місяці 12 днів, що, в свою чергу, дає позивачу право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 82 % від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді.
Відповідно рішення УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 21 лютого 2020 року № 121630002698 про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в частині визначення розміру такого утримання на рівні 80 % від суддівської винагороди не відповідає встановленим судом обставинам, тому є протиправним та підлягає скасуванню в цій частині.
Як наслідок, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідача визначити позивачу щомісячне довічне утримання судді у відставці в розмірі 82 % від суддівської винагороди, здійснити перерахунок та виплату недоотриманих позивачем сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 11 лютого 2020 року.
Що стосується вимог щодо відмови відповідача у здійсненні перерахунку за рішенням Конституційного Суду України, колегія суддів зазначає наступне.
Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, а також у рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.
У вказаному рішенні (пункти 15-17) зазначено, що згідно з положеннями пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013). Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.
Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесяти п`яти річного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом № 1402-VIII.
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.
У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнав неконституційним.
Згідно з частиною першою статті 91 Закону України від 13 червня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 638/12586/16-а та від 11 лютого 2020 року у справі № 200/3958/19-а висловлював правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Разом з цим, набрання чинності рішенням Конституційного Суду України, яким визнаються неконституційними відповідні норми законодавства, тягне за собою виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів правовідносин, до яких застосовуються (застосовувалися) положення законодавства, яке згодом було визнано неконституційним. Отже, такі правовідносини безпосередньо пов`язуються з дією закону. Тобто, якщо це один день (втрата чинності повністю чи в окремій частині закону за рішенням Конституційного Суду України з дня його ухвалення), то цей строк закінчується о 24 години 00 хвилини цього дня. Відповідно, з 00 годин 00 хвилин наступного дня, з дати ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України, до правовідносин, що регулюється таким законодавством застосовується норма, що відповідає Конституції України, вступила у силу і діє.
Таким чином, перерахунок, який просить здійснити позивач обумовлений відновленням раніше порушених його прав з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020.
Отже, саме з 19 лютого 2020 року, наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону № 1402-VIII.
При вирішенні цієї справи колегія суддів керується правовою позицією Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року по зразковій справі № 620/1116/20.
Враховуючи викладене, рішення УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 30 квітня 2020 року № 2581/2020 є протиправним і належить до скасування.
Також колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року на підставі довідки ТУ ДСА в Луганській області від 03 березня 2020 року № 590/20-вих про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням раніше виплачених сум щомісячного грошового утримання судді у відставці.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому, у відповідності до вимог ч.1 ст.308 КАС України, не є предметом апеляційного перегляду.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 360/2411/20 – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 360/2411/20 – залишити без змін.   
Повне судове рішення складено 22 лютого 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                      А.В. Гайдар

Судді                                                                                                            І.В. Геращенко

                                                                                                                         Г.М. Міронова