РІШЕННЯ
Іменем України

17 березня 2021 року 
Київ
справа №9901/149/20
адміністративне провадження №П/9901/149/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Гусака М.Б.,  Хохуляка В.В.,  Юрченко В.П., 

за участю секретарів судового засідання Лопушенко О.В., Драги Р.В.,

позивача ОСОБА_1 , представників відповідача - Склярук Ю.В., Нарольської Т.С.,

розглянувши в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, встановив:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада, відповідач), в якому (з врахуванням висловлених в судовому засіданні уточнень щодо дати направленого запиту) просив: 1) визнати протиправною бездіяльність останньої щодо відмови у наданні йому інформації на запит від 21 березня 2020 року, а саме: електронних копій технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати ВРП від 20 березня 2020 року в частині розгляду питання відкриття дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова Владислава Ігоровича (далі - Рєзніков В.І.), поданими в інтересах ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) та висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів, який знаходиться у матеріалах справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І., поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 ; 2) зобов`язати ВРП надати йому запитувану інформацію.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ДОВОДІВ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 20 та 21 березня 2020 року він звернувся до ВРП із запитами на доступ до публічної інформації, в яких просив надати йому копії витягу з протоколу та технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати ВРП щодо розгляду 20 березня 2020 року питання про відкриття/відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І. , поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 , копію висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів зазначених скарг, а також повідомити кількість голосів «за» та «проти» під час голосування за прийняття рішення по цим скаргам.

Проте Рада у своїй відповіді за №14166/0/9-20 від 30 березня 2020 року фактично лише повідомила ОСОБА_1 результати голосування під час прийняття рішення про відмову у відкритті зазначеної дисциплінарної справи й відмовила у наданні решти запитуваної інформації, посилаючись на те, що вона має статус службової та може бути надана лише стороні такого дисциплінарного провадження (скарги), тобто судді та скаржнику, до яких, в даному випадку, ОСОБА_1 не відноситься.

Втім така відповідь Ради не узгоджується як з приписами статей 1, 4, 6, 7, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939), в яких дано визначення поняття «публічна інформація», закріплено принципи забезпечення доступу до неї (зокрема, принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень), а також передбачено виключний перелік підстав, за яких в такому доступі може бути відмовлено, так і з положеннями статей 30, 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - Закон №1798), якими встановлено, що засідання Ради проводяться відкрито, на них ведуться протоколи і здійснюється повне фіксування технічними засобами, а висновок доповідача за результатами попереднього вивчення скарги в подальшому передається на розгляд Дисциплінарної палати.

Відтак, враховуючи відкритість засідань Дисциплінарних палат, їх фіксування технічними засобами, а також наявність у будь-кого з присутніх можливості здійснювати таке фіксування на власні портативні пристрої, позиція Ради, за якою така інформація підлягає обмеженню у доступі, є для позивача незрозумілою.

Що ж стосується висновку доповідача, то, на думку позивача, він міг належати до службової інформації як рекомендація, що передувала публічному обговоренню та/або прийняттю Радою чи її органами рішення, втім на момент звернення ОСОБА_1 із запитами ця інформація вже втратила такий свій статус, адже рішення за результатами розгляду питання про відкриття дисциплінарної справи за вказаними скаргами вже було прийнято.

Водночас, вважаючи запитувану інформацію службовою, ВРП, разом з тим, при обмеженні доступу до неї не застосувала «трискладовий тест» в розумінні вимог частини 2 статті 6 Закону №2939, та не обґрунтувала підстав такого обмеження.

Саме ж лише посилання в листі на ту обставину, що інформація стосовно розгляду дисциплінарних скарг про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності обмежена у ВРП через необхідність підтримання авторитету та неупередженості правосуддя, а також пов`язана із процесом прийняття рішення за визначеною законодавством процедурою, є безпідставним, адже лише вказівка про наявність такого інтересу не є достатньою й розпорядник має обґрунтувати, чому саме, на його думку, обмеження доступу до конкретної інформації переслідує вказану мету.

Разом з тим, запитувана інформація, на думку ОСОБА_1 , має значний суспільний інтерес, а тому громадськість має бути обізнана щодо підстав відмови у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 .

Відповідач в письмовому відзиві №26843/о/9-20 від 10 липня 2020 року на позовну заяву просив залишити останню без задоволення, вказуючи на правомірність наданої ним на запити ОСОБА_1 відповіді за №14166/0/9-20 від 30 березня 2020 року.

Так, у своїй відповіді ВРП повідомила позивача про те, що запитувана ним інформація відноситься до службової й стосується вирішення питання щодо розгляду дисциплінарної скарги відносно притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, відтак вона обмежена Радою у доступі через необхідність підтримання авторитету та неупередженості правосуддя, а також пов`язана з процесом прийняття рішення за визначеною законодавством процедурою.

Отже, враховуючи зміст пунктів 6.7 та 12.13 Регламенту ВРП, затвердженого Рішенням Ради від 24 січня 2017 року №52/0/15-17 (з наступними змінами; далі - Регламент ВРП), якими передбачено надання витягів з протоколів, копій технічних записів засідань Ради або її Дисциплінарних палат та висновків доповідача лише особам, які мають право оскаржити рішення цих суб`єктів (тобто судді, щодо якого розглядається питання, та скаржникові), й, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не був учасником дисциплінарного провадження (скарги) стосовно судді ОСОБА_4 , йому відмовлено в наданні копій висновку доповідача та технічного запису засідання Дисциплінарної палати Ради.

Крім того, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 не наводить переконливих доводів щодо порушення Радою його прав, що, в свою чергу, не узгоджується із вимогами статті 55 Конституції України.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ СТОРІН ТА ІНШІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Відповідно до частини 4 статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України встановлено у статті 266 КАС України, згідно з пунктами 2 та 3 частини 1 якої її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності дій, бездіяльності та актів, зокрема, Вищої ради правосуддя.

Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1 - 3 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів (частина 2 статті 266 КАС України).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Рибачук А.І., судді: Шарапа В.М., Мороз Л.Л., Кравчук В.М., Єзеров А.А.

Ухвалою Верховного Суду задоволено заяви суддів Верховного Суду Рибачука А.І. та Мороз Л.Л. про самовідвід від участі у справі №9901/149/20, відведено їх від її розгляду, а також передано справу до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому КАС України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду визначено колегію для її розгляду у складі: Пасічник С.С. (головуючий суддя), Васильєва І.А., Гусак М.Б., Хохуляк В.В., Юрченко В.П.

Верховний Суд відкрив провадження в адміністративній справі, призначивши її розгляд в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач в судовому засіданні висловив свої доводи та міркування стосовно обставин справи, які за своїм змістом є аналогічними тим, що вже були наведені в самій позовній заяві, вимоги якої він просив задовольнити.

Представники відповідача проти доводів та вимог позовної заяви заперечили, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, й, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову.

IV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

ОСОБА_1 звернувся до ВРП із запитом від 20 березня 2020 року про доступ до публічної інформації, в якому зазначив, що цього ж дня Перша Дисциплінарна палата Ради ухвалила відмовити у відкритті дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І., поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 , в зв`язку з чим просив надати йому копію витягу з протоколу засідання Дисциплінарної палати при розгляді вказаного питання порядку денного, а також повідомити про кількість голосів «за» та «проти» прийняття такого рішення.

Крім того позивач засобами електронного зв`язку надіслав відповідачеві запит від 21 березня 2020 року, в якому, вказуючи на ті ж обставини, а також те, що рішення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 мали значний резонанс й суспільство має бути обізнаним про причини відмови у відкритті дисциплінарного провадження щодо нього, просив надати йому електронні копії технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати ВРП від 20 березня 2020 року в частині розгляду питання щодо відкриття дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І. , поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 , а також висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів зазначених скарг.

У відповідь на запити ВРП надіслала позивачеві лист за №14166/0/9-20 від 30 березня 2020 року, в якому, посилаючись на статті 6, 9 Закону №2939, повідомила про те, що запитувана ОСОБА_1 інформація відноситься до службової, адже стосується розгляду дисциплінарної скарги щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, відтак вона обмежена Радою у доступі через необхідність підтримання авторитету та неупередженості правосуддя, а також пов`язана з процесом прийняття рішення за визначеною законодавством процедурою; при цьому, відомості та документи (окрім прийнятих рішень за результатами розгляду дисциплінарних скарг), що містяться у матеріалах, зокрема, стосовно дисциплінарної відповідальності судді визначено у Раді такими, що мають ознаки службових (за винятком випадків, визначених Законом №1798 та Законом України «Про судоустрій і статус суддів»); крім того положеннями Регламенту ВРП передбачено надання витягів з протоколів, копій технічних записів засідань Ради або її Дисциплінарних палат та висновків доповідача лише особам, які мають право оскаржити їх рішення (тобто судді та скаржникові), проте ОСОБА_1 не був учасником дисциплінарного провадження (скарги) стосовно судді ОСОБА_4 , а тому не мав права на отримання таких документів.

Водночас в листі ВРП наведені результати голосування її членів під час ухвалення 20 березня 2020 року рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І. , поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 («за» - 3, «проти» - 0).

Не погоджуючись із наданою йому відповіддю та вважаючи, що має право на отримання за своїм запитом від 21 березня 2020 року електронних копій технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати ВРП від 20 березня 2020 року в частині розгляду питання щодо відкриття вищевказаної дисциплінарної справи, а також висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів зазначених скарг, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у даній справі.

V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА.

Частина 2 статті 19 Конституції України:
- органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 34 Конституції України:
- кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір;
- здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Стаття 5 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-XII (далі - Закон №2657):
- кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів;
- реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Стаття 20 Закону №2657:
- за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом;
- будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Стаття 1 Закону №2939:
- публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом;
- публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 5 Закону №2939:
- доступ до інформації забезпечується шляхом:
1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;
2) надання інформації за запитами на інформацію.

Частини 1 та 2 статті 6 Закону №2939:
- інформацією з обмеженим доступом є:
1) конфіденційна інформація;
2) таємна інформація;
3) службова інформація;
- обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Стаття 9 Закону №2939:
- відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:
1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;
2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці;
- документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
- перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Стаття 12 Закону №2939:
- суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Пункт 1 частини 1, частина 4 статті 13 Закону №2939:
- розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
- усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Частини 1 та 2 статті 19 Закону №2939:
- запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні;
- запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частини 1 та 4 статті 22 Закону №2939:
- розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону (щодо обов`язкових реквізитів);
- у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:
1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;
2) дату відмови;
3) мотивовану підставу відмови;
4) порядок оскарження відмови;
5) підпис.

Стаття 1 Закону №1798:
- Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Стаття 2 Закону №1798:
- статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України "Про судоустрій і статус суддів";
- Вища рада правосуддя затверджує регламент Вищої ради правосуддя, положення якого регулюють процедурні питання здійснення нею повноважень.

Частини 1, 7 та 8 статті 30 Закону №1798:
- засідання Вищої ради правосуддя та Дисциплінарних палат проводяться відкрито. Закрите засідання проводиться у виняткових випадках, за наявності підстав, визначених цим Законом;
- на засіданнях Вищої ради правосуддя, Дисциплінарних палат ведуться протоколи та здійснюється повне фіксування засідання технічними засобами;
- особи, які бажають бути присутніми на засіданнях, допускаються до зали до початку засідання за наявності вільних місць. Особи, присутні в залі засідання, мають право робити письмові записи, можуть використовувати портативні аудіотехнічні засоби. Проведення в залі засідання фотозйомки, відео-, звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури допускається за згодою головуючого, якщо інше не передбачено законом.

Аналогічні положення закріплено й в пунктах 5.1, 5.2, 5.10, 6.1 Регламенту ВРП. При цьому в останньому зазначено, що протоколи та повне фіксування технічними засобами засідань Ради і її Дисциплінарних палат здійснюється за винятком тієї частини засідання, що проводиться у нарадчій кімнаті.

Частини 2 та 3 статті 42 Закону №1798:
- дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя;
- дисциплінарне провадження включає:
1) попереднє вивчення матеріалів, що мають ознаки вчинення суддею дисциплінарного проступку, та прийняття рішення про відкриття дисциплінарної справи або відмову у її відкритті;
2) розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

Стаття 43 Закону №1798:
- член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач):
1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону;
2) за наявності підстав, визначених пунктами 1 - 5 частини першої статті 44 цього Закону, - повертає дисциплінарну скаргу скаржнику;
3) за наявності підстав, визначених пунктом 6 частини першої статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи;
4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - готує матеріали у строки, встановлені регламентом, з пропозицією про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи;
- висновок доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати.

Стаття 45 Закону №1798:
- у відкритті дисциплінарної справи має бути відмовлено, якщо:
1) факти неналежної поведінки судді, що повідомляються у дисциплінарній скарзі, вже були предметом перевірки та розгляду і щодо них відмовлено у відкритті дисциплінарної справи або ухвалено рішення у дисциплінарній справі;
2) закінчився встановлений законом строк для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності;
3) очевидною метою подання скарги є спонукання судді до ухвалення певного судового рішення;
4) суть скарги зводиться лише до незгоди із судовим рішенням;
- рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи ухвалюється Дисциплінарною палатою та оскарженню не підлягає.

Пункт 12.13 Регламенту ВРП:
- ухвала про відмову у відкритті дисциплінарної справи постановляється Дисциплінарною палатою з підстав, зазначених у статті 45 Закону, та оскарженню не підлягає;
- копія висновку доповідача (після постановлення Дисциплінарною палатою ухвали про відмову у відкритті дисциплінарної справи) надсилається судді, скаржнику за їхніми клопотаннями.

Частина 1 статті 46 Закону №1798:
- дисциплінарна палата розглядає висновок доповідача та додані до нього матеріали без виклику судді та особи, яка подала дисциплінарну скаргу, та за результатами такого розгляду ухвалює рішення про відкриття або відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Такі ж приписи містяться й в пункті 12.11 Регламенту ВРП.

Пункт 6.7 Регламенту ВРП:
- витяг із протоколу засідання або копія технічного запису надається особі, яка має право оскаржити рішення Ради чи Дисциплінарної палати, за її клопотанням. Копія технічного запису надається за умови надання особою, яка має право оскаржити рішення, носія інформації.

Частини 1 та 2 статті 2 КАС України:
- завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень;
- у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частина 1 статті 9 КАС України:
- розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частини 1 та 2 статті 77 КАС України:
- кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу;
- в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

VI. ОЦІНКА СУДУ.

Суд, вивчивши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними і допустимими доказами, дійшов таких висновків.

Даючи офіційне тлумачення положень частин 1, 2 статті 32, частин 2, 3 статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац 6 пункту 4, абзац 4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 січня 2012 року №2-рп/2012).

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац 3 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).

Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац 2 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019).

Таким чином, за позицією Конституційного Суду України, право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац 7 пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року №1-р(I)/2020).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом №2939.

Аналіз норм наведеного Закону дає підстави для висновку, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом, й обмеження доступу до інформації здійснюється при дотриманні сукупності вимог, визначених частиною 2 статті 6 Закону №2939.

Забезпечення доступу до публічної інформації здійснюється двома способами: оприлюднення і систематичного її оновлення, зокрема, на офіційних веб-сайтах і надання інформації за запитами на інформацію.

При цьому спосіб забезпечення доступу до публічної інформації залежить, у тому числі, від виду (характеру, суті) такої інформації, а кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

Належність запитуваної інформації до службової на підставі статті 9 Закону №2939 не є єдиною підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1 - 3 частини 2 статті 6 Закону №2939.

В той же час відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною 2 статті 6 Закону №2939.

Відсутність же висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених частиною 2 статті 6 Закону №2939, означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі «Гусева проти Болгарії» (Guseva v. Bulgaria), заява №6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі «Гіллберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden), заява №41723/06, пункт 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Велика палата Європейського суду з прав людини в рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary) (заява №18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням в права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):
- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

У межах правовідносин щодо яких виник спір, ВРП є розпорядником публічної інформації в розумінні Закону №2939 і керується його положеннями при вирішенні питань щодо доступу до інформації.

Водночас варто зауважити, що з огляду на виконувані ВРП функції, цей орган є розпорядником як відкритої публічної інформації, так і інформації з обмеженим доступом.

Як вже вказувалось в цьому рішенні, оскаржувана у цій справі відмова Ради у наданні ОСОБА_1 електронних копій технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати ВРП від 20 березня 2020 року в частині розгляду питання відкриття дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І., поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 та висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів зазначених скарг, викладена у листі за №14166/0/9-20 від 30 березня 2020 року, мотивована тим, що запитувана інформація є службовою, адже стосується розгляду дисциплінарної скарги щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, відтак обмежена Радою у доступі через необхідність підтримання авторитету та неупередженості правосуддя, а також пов`язана з процесом прийняття рішення за визначеною законодавством процедурою; при цьому, відомості та документи (окрім прийнятих рішень за результатами розгляду дисциплінарних скарг), що містяться у матеріалах, зокрема, стосовно дисциплінарної відповідальності судді визначено у Раді такими, що мають ознаки службових (за винятком випадків, визначених Законом №1798 та Законом України «Про судоустрій і статус суддів»).

В той же час, розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

Тобто розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації й відповідно не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

Водночас судом встановлено й не заперечується відповідачем, що запитувана ОСОБА_1 інформація на час надходження такого запиту фактично вже була створеною та перебувала у розпорядженні ВРП.

Разом з тим, оскаржувана відмова ВРП не містить висновків про наявність обумовлених частиною 2 статті 6 Закону №2939 передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної ОСОБА_1 інформації. За результатами розгляду даної справи й перевірки судом наявності відповідних обставин доводи позивача про протиправність відмови у наданні інформації у зв`язку з незастосуванням відповідачем як розпорядником інформації «трискладового тесту», передбаченого частиною 2 статті 6 Закону №2939-VI, також не спростовані.

Як вже зазначалось, статтею 30 Закону №1798 визначено, що засідання Вищої ради правосуддя та її Дисциплінарних палат проводяться відкрито (крім виняткових випадків, встановлених цим Законом), під час їх здійснення ведуться протоколи та здійснюється повне фіксування засідання технічними засобами; Регламентом же ВРП (пункти 6.7, 12.13) закріплено як таку можливість надання/надіслання витягу з протоколу засідання або копії технічного запису (за винятком тієї частини засідання, що проводиться у нарадчій кімнаті), а також копії висновку доповідача після постановлення Дисциплінарною палатою ухвали про відмову у відкритті дисциплінарної справи, й лише обмежено надання такої інформації за колом осіб.

Отже зміст наведених в цьому рішенні норм Законів №2939, №1798 (зокрема, його статті 30), Регламенту ВРП дає підстави для висновку, що інформація про засідання ВРП, крім випадків, встановлених Законом №1798, є вільною, а відтак жодних перешкод в доступі до неї не може бути. Ця інформація, безумовно, є публічною, оскільки стосується діяльності суб`єкта владних повноважень та прийняття ним рішення, відображена (задокументована) на відповідних носіях, в тому числі, з використанням технічних засобів.

Також важливою ознакою документів, в яких може міститися службова інформація, є те, що вони передують, зокрема, прийняттю рішення з певного питання. Це означає, що після прийняття відповідного рішення відомості, що містяться в документах, які створювались або знаходяться у володінні розпорядника і стосуються підготовки, обговорення, розгляду та прийняття цього рішення, втрачають статус службової інформації. Тобто після прийняття рішення інформація, що була створена чи отримана для підготовки цього рішення, перестає бути службовою, хоча певна інформація може бути обмежена в доступі як конфіденційна.

Відтак після розгляду ВРП висновку доповідача та ухвалення за результатами такого розгляду рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І. , поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 інформація, що містилась у такому висновку і стосувалась підготовки, обговорення, розгляду та прийняття рішення, втратила статус службової інформації і могла бути надана заявникові на його запит.

При цьому, як витяг з протоколу, так і технічний запис (за винятком тієї частини засідання, що проводиться у нарадчій кімнаті), не мають характеру внутрівідомчої кореспонденції, доповідних записок чи рекомендацій ВРП. Ці документи хоча й можна вважати такими, що пов`язані з процесом прийняття Радою рішень, однак вони лише фіксують інформацію про події, що вже відбулися, та про прийняте рішення, а наявна в них інформація є остаточною і незмінною.

Таким чином запитувану позивачем інформацію на час направлення ним запиту не можна було віднести до службової, оскільки вона не відповідала ознакам, наведеним у частині 1 статті 9 Закону №2939.

Поза межами встановлених законодавством критеріїв знаходиться й указана в оскаржуваній відмові ВРП підстава обмеження доступу до запитуваної інформації, а саме - необхідність підтримання авторитету та неупередженості правосуддя, враховуючи, що Радою не наведено жодних обґрунтувань й мотивів з цього приводу.

Безпідставними є й твердження ВРП про правомірність оскаржуваної відмови з огляду на віднесення Радою запитуваної інформації (щодо дисциплінарної відповідальності судді) до такої, що має ознаки службової, оскільки визнання розпорядником інформації певної інформації як службової не означає, що така інформація стає службовою в розумінні Закону №2939.

Подібна правова позиція викладена і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі №800/591/17 (провадження №11-220заі18), від 24 січня 2019 року у справі №9901/510/18 (провадження №11-840заі18), від 04 лютого 2021 року у справі №9901/598/19 (провадження №11-123заі20).

З огляду на встановлені у справі обставини і наведені вище норми законодавства, Верховний Суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання протиправною бездіяльності ВРП щодо надання йому інформації на запит від 21 березня 2020 року, а саме: електронних копій технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати ВРП від 20 березня 2020 року в частині розгляду питання відкриття дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова В.І. , поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 та висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів зазначених скарг, а також зобов`язання ВРП надати ОСОБА_1 запитувану інформацію.

Водночас відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244, 245, 246, 255, 257, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Вищої ради правосуддя щодо ненадання ОСОБА_1 інформації на запит від 21 березня 2020 року, а саме: електронної копії технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 20 березня 2020 року в частині розгляду питання щодо відкриття дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова Владислава Ігоровича, поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 та електронної копії висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів, який знаходиться у матеріалах справи за скаргами адвоката Рєзнікова Владислава Ігоровича, поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 .

Зобов`язати Вищу раду правосуддя надати ОСОБА_1 запитувану інформацію, а саме: електронну копію технічного запису засідання Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 20 березня 2020 року в частині розгляду питання щодо відкриття дисциплінарної справи за скаргами адвоката Рєзнікова Владислава Ігоровича, поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 та електронну копію висновку доповідача за результатами попереднього вивчення матеріалів, який знаходиться у матеріалах справи за скаргами адвоката Рєзнікова Владислава Ігоровича, поданими в інтересах ОСОБА_3 , стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_4 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя (04050, м.Київ, вул.Студентська, 12-А; ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 00013698) сплачений судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:
- ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );
- Вища рада правосуддя (04050, м.Київ, вул.Студентська, 12-А; ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 00013698).

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................
С.С. Пасічник,
І.А. Васильєва, 
 М.Б. Гусак, 
 В.В. Хохуляк, 
 В.П. Юрченко, 
Судді Верховного Суду

Згідно з оригіналом
помічник судді                                                            Ямкова О.О.
22 березня 2021 року