ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/10534/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
        Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
        судді-доповідача                    - Єгорової Н.М.,
        суддів                                        - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:
                    
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просила суд:
визнати протиправними дії в частині надання висновку про те, що ОСОБА_1 вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку у Державному реєстрі прав, що оформлено листом від 24 квітня 2020 року № 19003/4716-26-20/19.2.3;
зобов`язати надати висновок про те, що ОСОБА_1 вважається такою, що пройшла спеціальну перевірку у Державному реєстрі прав на підставі запиту Гостомельської селищної ради Київської області від 29 січня 2020 року№ 03-02/275.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відсутність позитивного висновку щодо проходження спеціальної перевірки є підставою для не прийняття позивача на посаду державного реєстратора, тобто на публічну службу. Згідно частини п`ятої статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Однак, позивач, оскаржуючи висновок спеціальної перевірки у Державному реєстрі прав, оформлений листом від 24 квітня 2020 року, до суду звернулася лише 26 жовтня 2020 року (дата відправлення засобами поштового зв`язку).
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, посилаючись на неврахування судом першої інстанції обставин, що дана справа не є спором з приводу прийняття громадянина на публічну службу, а є спором фізичної особи з Міністерством юстиції України - як зі суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його дій, пов`язаних із притягненням до відповідальності позивача за порушення у сфері реєстрації. А отже вважає, що у даному спорі має застосовуватись не місячний строк звернення до суду, передбачений  частиною 5 статті 122 КАС України, а шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.
Також ОСОБА_1 зазначає, що навіть, якщо строк звернення до суду й закінчився 24 травня 2020 року, то пунктом 3 розділу VІ «Прикінцеві положення» КАС України було передбачено автоматичне продовження процесуальних строків на звернення до адміністративного суду, що було не враховано судом першої інстанції. Таким чином, починаючи з 24 квітня 2020 року позивач мала правомірні очікування на подовження строку звернення до суду на строк дії карантину.
Наголошує, що пропущення позивачем місячного строку для звернення до адміністративного суду відбулося з наступних поважних причин:
1) необхідність пошуку фахівця у галузі права - адвоката, що б міг надати професійну правову допомогу щодо підготовки проекту позовної заяви у даній справі, що є складною і нетиповою та потребує спеціальних правових знань;
2) пошуком іншої роботи в умовах карантину;
3) зміною процесуального законодавства, що до 17 липня 2020 року передбачало автоматичне подовження строку звернення до адміністративного суду на період карантину без необхідності подання жодних додаткових заяв позивачем.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, підставою звернення позивача з позовом до суду стала незгода позивача із висновком спеціальної перевірки у Державному реєстрі прав, оформленим листом від 24 квітня  2020 року.
В силу вимог пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерство юстиції України встановлює кваліфікаційні вимоги.
Однією з вимог є проходження спеціальної перевірки, яку проводить Міністерство юстиції України у відповідності до Порядку здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року № 1125).
Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що прийняття висновку в порядку проходження спеціальної перевірки є безпосередньо пов`язаною обставиною з прийняттям особи на публічну службу, відповідно з позовом до суду позивач мав звернутись у місячний строк.
Однак, позивач звернулася до суду 26 жовтня 2020 року, тобто з пропуском встановленого законодавством строку для звернення до адміністративного суду.
Заява про поновлення строку звернення до суду була обґрунтована ОСОБА_1 тим, що вона претендувала на посаду державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг виконавчого комітету Гостомельської селищної ради, яка за своїм статусом є органом місцевого самоврядування та органом, що приймає на публічну службу. Однак Міністерство юстиції України є центральним державним органом, який по відношенню до ОСОБА_1 не здійснює прийняття на публічну службу будь-якої посадової особи органу місцевого самоврядування. Наголошує на тому, що державний реєстратор перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації права.
Також обґрунтовує пропуск строку пошуком адвоката, який би погодився вести справу, зібранням доказів, вивченням матеріалів та підготовкою позовної заяви.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) в рішенні «Іліан проти Туреччини», зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. 
В контексті наведеного, суд зазначає, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Так, строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, що надає впевненості іншим учасникам правовідносин.
У відповідності до змісту статті 121 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.
Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Статтею 68 Конституції України передбачено, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Суд зауважує, що юридична відповідальність, як наслідок несвоєчасної реалізації прав, може також стосуватися і певних процесуальних обмежень, в тому числі обмежень щодо права особи у зверненні до суду у випадках, визначених законом.
Колегія суддів зауважує, що протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень може вважатися лише у тому випадку, коли відповідно до вимог чинного законодавства він зобов`язаний був діяти певним чином, тобто вчиняти дії в межах компетенції та відповідно до чинного законодавства, але утримався від вчинення таких дій.
Колегія суддів зауважує, що необізнаність позивача з нормами законодавства, їх вивчення, відсутність можливості написати та подати позов через пошук роботи та пошук адвоката не може свідчити про поважність причин пропуску такого строку, оскільки вказані обставини не є незалежними від волі позивача та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами. За виявлення належної активності та небайдужості, існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на оскарження у встановлений законом строк.
Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 березня 2020 року у справі №807/2011/16.
Не є й наведені підстави такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Так, з 2 квітня 2020 року визначені КАС України процесуальні строки, зокрема, строк звернення до суду, підлягали продовженню на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). При цьому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» передбачено закінчення продовжених процесуальних строків через 20 днів після набрання чинності цим Законом та обумовлено, що з цього часу суд поновлює процесуальні строки, встановлені нормами КАС України, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Таке тлумачення наведених правових норм зроблене, зокрема, в постанові Верховного Суду від 4 листопада 2020 року в справі №560/1872/20.
В свою чергу, строк, встановлений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчився 6 серпня 2020 року.
Таким чином, перебіг процесуального строку звернення до суду з даним позовом розпочався в день, коли вже набрав чинності та діяв указаний Закон України, тому сподівання позивача на автоматичне продовження зазначеного строку є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах чинного на той час законодавства. Для поновлення пропущеного ним строку необхідним є поважність причин його пропуску з указівкою, що такі причини зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 грудня 2020 року у справі №120/786/20-а.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наведені скаржником доводи поважності причин пропуску строку звернення до суду не підтверджують неможливість реалізувати своє право на оскарження у встановлений КАС України строк.
За правилами частини першої статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Поряд з викладеним, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладені обставини та вимоги закону судом першої інстанції обґрунтовано залишено даний позов без розгляду.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

           Головуючий суддя:	     Н.М. Єгорова 	
           Судді:	     Є.О. Сорочко 	
 	     І.В. Федотов