РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року
м. Рівне

Справа № 558/54/18
Провадження № 22-ц/4815/161/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В.,
секретар судового засідання - Пиляй І. С. 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
відповідач - Боремельська сільська об`єднана територіальна громада  в особі
                     Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2020 року у складі судді Фехи Т. С., постановлене в смт. Демидівка Рівненської області, повний текст рішення складено 28 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Боремельської сільської ради про визнання нікчемним заповіту, складеного від імені ОСОБА_3 , 24 червня 2008 року, що посвідчений секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області і зареєстрований в реєстрі за № 259. В обґрунтування позовних вимог зазначала про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 рік померла її мати ОСОБА_3 , яка на час смерті була зареєстрована в с. Набережне, Демидівського району Рівненської області. Після смерті матері ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , та земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також для ведення особистого селянського господарства. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її діти - вона, ОСОБА_1 , та її брат ОСОБА_2 (відповідач по справі). Вважала, що частки її та брата у спадщині будуть рівними, однак, при зверненні до приватного нотаріуса Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області Мельник А. Б. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги, дізналася, що її матір`ю ОСОБА_3 був складений заповіт, за яким вона все своє майно заповідала ОСОБА_2 .. За життя ОСОБА_3 неодноразово говорила про те, що бажала, щоб все майно після її смерті було поділено в рівних частинах між дітьми - нею та відповідачем ОСОБА_2 .. Вказує про те, що при ознайомленні із змістом заповіту дізналась, що він складений нібито 24 червня 2008 року ОСОБА_3 та посвідчений о 13 годині 40 хвилин секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4 в с. Боремель, Демидівського району Рівненської області, зареєстрований в реєстрі за № 259, проте, її мати ОСОБА_3 проживала в с. Набережне, Демидівського району Рівненської області та фізично не могла прибути 24 червня 2008 року в с. Боремель, Демидівського району Рівненської області для складення заповіту, його прочитати, підписати, сплатити державне мито, адже тривалий час була лежачою, не могла сама себе обслуговувати, що підтверджується записами в медичних докумпентах. ОСОБА_3 хворіла на ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу, деформуючий поліартрит, хронічну церебро-васкулярну недостатність, ДЕП ІІ-ІІІ ст. У медичній картці ОСОБА_3 є записи про те, що у ОСОБА_3 свідомість була збережена частково, вона неохоче вступала в контакт, на запитання відповідала незрозуміло і нечітко, мала знижену пам`ять та неадекватну поведінку. Вважає, що такі записи лікаря свідчать про те, що стан здоров`я ОСОБА_3 мав вплив на розуміння нею значення своїх дій та здатність керувати своїми діями. Просила визнати нікчемним заповіт, що складений від імені ОСОБА_3 24 червня 2008 року та посвідчений секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області і зареєстрований в реєстрі за № 259.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних і достовірних доказів наявності підстав для визнання недійсним правочину (заповіту), передбачених ст.ст. 215, 1257 ЦК України, та обґрунтовано тим, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 було вільним і відповідало її внутрішній волі, про що свідчить заповіт від 24 червня 2008 року, яким остання заповідала свій житловий будинок, надвірні будівлі та все майно ОСОБА_2 , а посвідчення цього заповіту відбулося з додержанням вимог чинного на момент його складення законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі спадкодавцем ОСОБА_3 , дієздатність якої було перевірено секретарем сільської ради та зазначено місце і час його складання, заповіт було прочитано вголос, про що є запис в такому заповіті, та підписано особисто заповідачем.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування фактичних обставин справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі звертає увагу на те, що оскаржуваний заповіт був оформлений без дотримання форми, зокрема, на бланку, на якому він складений, зазначено про те, що складається державним нотаріусом, однак, підпис замість нотаріуса вчинено секретарем сільської ради ОСОБА_4 .. Додає, що в заповіті відсутній посвідчувальний напис. Доводить помилковість обґрунтування рішення суду висновком судово-медичної посмертної експертизи, оскільки той є хибним та суперечливим. Пояснює, що у висновку зазначено про хворобу ОСОБА_3 та незначні психічні порушення за пів року до смерті, однак медичні картки померлої, які заповнювалися за її життя лікарями, містять чіткі відомості про те, що хвора не могла себе обслуговувати та була лежачою, серйозні психічні порушення тривали понад 9 місяців, що в свою чергу, унеможливлює її прибуття до сусіднього села для складання і підписання заповіту з усвідомленням значення своїх дій. Зазначає про сумніви у неупередженості судових експертів, якими складено висновок, на підставі позапроцесуальних контактів з ними відповідача у справі, що зафіксовано телефонними дзвінками. Вважає, що в порушення процесуальних норм за наявних у матеріалах справи доказів суд прийняв хибне рішення без їх належної оцінки. З метою усунення таких помилок просить апеляційний суд призначити у справі судову психіатричну експертизу на предмет встановлення фізичного та психічного стану ОСОБА_3 на момент складання оскаржуваного заповіту. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що заповітом від 24 червня 2008 року, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька с. Набережне, Демидівського району Рівненської області, на випадок своєї смерті хату, надвірні будівлі та все належне їй на день смерті майно, заповідала ОСОБА_2 . У разі продажу житлового будинку, виручені від продажу кошти розділити з її дочкою ОСОБА_1 . Заповіт було посвідчено секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4 24 червня 2008 року та підписано заповідачем о 13:40 годині (а.с. 8 т. 1). Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 259.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області 05.02.2017р. (т. І, а.с. 5).

Сторони у справі є дітьми померлої ОСОБА_3 ..

Звертаючись до суду з цим позовом, дочка померлої ОСОБА_1 зазначала, що заповіт її матері підлягає визнанню недійсним, як такий, що не відповідає волевиявленню заповідача, його посвідчення відбулося з порушенням вимог закону, а також вказувала, що заповідачка була особою похилого віку та не усвідомлювала значення своїй дій.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно ч. 1-4 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням  місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України).
Пунктом 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (в редакції, що діяла на час складення заповіту) визначалося, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1257 ЦК України  заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається із тексту заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 24 червня 2008 року секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 259, він був складений 24 червня 2008 року в с. Боремель, Демидівського району Рівненської області.

В судовому засіданні суду першої інстанції допитана у якості свідка ОСОБА_4 , яка посвідчила заповіт, а також ОСОБА_5 , який був головою Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області, дали показання про те, що заповіт був складений за місцем проживання ОСОБА_3 .. Місце складення заповіту - с. Боремель, Демидівського району Рівненської області - вказано тому, що заповіт посвідчувався секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області, а с. Набережне, де проживала заповідач, перебуває у підпорядкуванні саме Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області. Такі показання свідків спростовують доводи позивачки, викладені в апеляційній скарзі, щодо невідповідності місця складання заповіту, зазначеному у ньому, та реальному місцю, де дійсно укладався цей заповіт.

Відповідно до ч. 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

При вирішенні справи суд враховує вимоги ст. 1234 ЦК України про те, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Частиною 1 ст. 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього ЦК України.
На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.

Згідно правової позицієї Верховного Суду, викладеною у постанові від 5 червня 2019 року по справі № 665/1935/16-ц, та постанові від 15 липня 2019 року № 583/3606/16-ц недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Як на підставу визнання заповіту нікчемним, позивач в позовній заяві та у апеляційній скарзі посилалась на те, що ОСОБА_3 , у зв`язку з наявними у нею хворобами, не могла розуміти значення своїх дій.

Судом першої інстанції було допитано ряд свідків на предмет встановлення психічного стану та розуміння значення своїх дій ОСОБА_3 на момент складання оскаржуваного заповіту, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , покази яких зводяться до того, що заповідач була особою похилого віку, не ходила, однак була у свідомості, впізнавала їх, коли вони приходили, розмовляла адекватно, тобто розлади її здоров`я були фізичні, але не психічні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка посвідчувала заповіт, дала показання, що виконувала свої службові обов`язки секретаря Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області. Їй працівник пошти переказала, що жінка хоче скласти заповіт та просить прийти до неї, оскільки вона була не ходяча. Вона з сільським головою ОСОБА_5 приїхали до тієї жінки, це була ОСОБА_3 , додому. Спочатку з ОСОБА_3 хвилин 10 розмовляв сільський голова ОСОБА_5 ОСОБА_3 сиділа на ліжку, чисто одягнена, зачесана. Сільському голові ОСОБА_3 розповідала, що її син доглядає, тому хоче йому переписати хату, але якщо він вирішить хату продати, то щоб грошима, отриманими від продажу будинку, поділився з її дочкою (сестрою). Після цього, сільський голова поїхав по справах, а вона залишилася складати заповіт. ОСОБА_3 сказала свою волю, як написати в заповіті. ОСОБА_3 повідомила, що для неї є довгим написання в заповіті речення про ознайомлення зі змістом заповіту, та попросила її виконати такий запис. Вона в заповіті записала про ознайомлення заповідача із змістом заповіту, прочитала вголос заповіт та ОСОБА_3 його підписала. Державне мито вона сплатила сама - ОСОБА_3 дала їй гривню, вона і сплатила. ОСОБА_3 була повністю адекватна, при своєму розумі, при пам`яті, жодних сумнівів в тому, що вона чогось не розуміє не було.

Свідок ОСОБА_5 , голова сільської ради на момент складання оскаржуваного заповіту, дав показання, що знає позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , як колишніх мешканців с. Набережне, більше знав їх батьків. На час складання заповіту ОСОБА_3 був головою сільської ради. Він із секретарем сільської ради під`їхали до ОСОБА_3 додому, де він переговорив з ОСОБА_3 протягом п`яти хвилин, після чого залишив секретаря в хаті, сам поїхав. ОСОБА_3 сказала, що хоче зробити заповіт на сина. ОСОБА_3 його впізнала, говорила з ним. Жодних психічних порушень, розладів у неї не помітив. Сумнівів в її адекватності жодних не мав.

Покликання апелянта на те, що показання свідків йдуть в розріз із медичними документами, які складені спеціалістами, апеляційним судом оцінюються критично. Так, із медична картка ОСОБА_3 містить записи про те, що вона хворіла на ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу, деформуючий поліартрит, хронічно церебро-васкулярну недостатність, ДЕП ІІ-ІІІ ст. У медичні картці є також записи про те, що у ОСОБА_3 свідомість була збережена частково, вона неохоче вступає в контакт, на запитання відповідала незрозуміло і нечітко, мала знижену пам`ять та неадекватну поведінку (а.с. 20-25 т. 1). Однак, такі записи про стан здоров`я ОСОБА_3 не містять відомостей про те, яким саме лікарем їх зроблено, наявні лише підписи лікаря без зазначення спеціалізації та прізвища.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 10/20, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя страждала на тимчасові психічні розлади, однак на час складення заповіту 24 червня 2008 року, що був посвідчений секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 259, психічних порушень не виявляла. ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати 24 червня 2008 року під час складення заповіту, що був посвідчений секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 259.

Будь-яких інших доказів того, що ОСОБА_3 , на час складення 24 червня 2008 року заповіту була недієздатною чи обмеженою у дієздатності, позивачем до суду не надано.

Покликання апелянта на невідповідність оскаржуваного заповіту вимогам законодавства в частині відсутності у ньому відомостей про майно, яке заповідалося, а також про осіб, які мали право на обов`язкову частку спадкового майна, після смерті заповідача, то вони не можуть бути підставою для визнання цього заповіту нікчемним. 

Так, за ч. 3 ст. 1235 ЦК України, чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Пунктом 34 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (в редакції, що діяла на час складення заповіту) визначалось, що при посвідченні заповіту, від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Доводи апеляційної скарги, про те, що підпис на заповіті, посвідченому 24 червня 2008 року секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4, зареєстрованому в реєстрі за № 259, виконаний не ОСОБА_3 , апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать матеріалам справи. 

Відповідно до повідомлення експерта № 1.1.-259/18 від 13 листопада 2018 року, проведення судової почеркознавчої експертизи по справі № 558/54/18 виявилось неможливим через відсутність вільних зразків підпису ОСОБА_3 за період 2008 року.

Будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджували б, що підпис на заповіті, складеному 24 червня 2008 року від імені ОСОБА_3 , посвідченому секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4, зареєстрованому в реєстрі за № 259, виконаний не ОСОБА_3 , апелянтом не надано.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та надав їм належну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність передбачених законом підстав для визнання нікчемним заповіту, складеного 24 червня 2008 року від імені ОСОБА_3 , посвідченого секретарем Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 259.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.
Судді:                                                                Шимків С. С.
                                       Боймиструк С. В.