ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/19856/19                                                Головуючий суддя І інстанції Зуб Г. А.
Провадження № 22-ц/818/306/21                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з сімейних відносин про стягнення аліментів

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді        Яцини В.Б.,
суддів колегії:                Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Зуб Г.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, починаючи з моменту подачі даної позовної заяви до досягнення нею 23 років. В обґрунтування наведених підстав посилалась на наступне. Батьком третьої особи ОСОБА_1 є відповідач, яка є повнолітньою, та дитина проживає разом з позивачем. Відповідач допомоги на утримання доньки не надає, дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Третя особа навчається на денному відділенні міжнародно-правового факультету НЮУ ім. Ярослава Мудрого, починаючи з 30.08.2019 на бюджетній формі навчання, стипендію не отримує, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Навчання доньки вимагає значних витрат, а саме витрат на проїзд, придбання необхідної навчальної літератури тощо. Доходів позивача на належне утримання дитини не вистачає. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки має постійне місце роботи на Військово-юридичному факультеті НЮУ ім. Ярослава Мудрого, має постійний дохід, інших аліментних зобов`язань не має, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву вказав, що у нього немає можливості утримувати повнолітню доньку та продовжувати сплачувати аліменти на її утримання, оскільки на його утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також непрацездатні батьки. Позивачем відповідно до рішення суду сплачувались аліменти на доньку третю особу до досягнення нею повноліття, будь-якого нерухомого майна у власності відповідач не має, окрім 1/3 частки квартири, де проживає позивач, та остання не зверталась до відповідача з пропозиціями щодо досягнення домовленостей щодо сплати аліментів. Крім того, третя особа сама отримує доходи, та працює викладем танців. Крім того, позивачем було придбано квартиру та гаражних бокс, що спростовує доводи про скрутний матеріальний стан. Також відповідач не заперечує проти стягнення з нього саме на користь третьої особи, а не позивача аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Представником позивача – адвокатом Авіловою О.М. подано відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що у відповідача є можливості для виконання намагається уникнути свого обов`язку по сплаті аліментів своїй доньці, та у нього є для цього відповідні можливості.
Представник позивача – адвокат Авілова О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити.
Відповідач та його представник – адвокат Лишняк І.В. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача, посилаючись на безпідставність позовних вимог, та вказали, що відповідач погоджується зі сплатою аліментів тільки на користь самої дитини.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, представник третьої особи – адвокат Авілова О.М. підтримала заявлені позовні вимоги (а. с. 69-71).
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.
Не погоджуючись з таким рішення суду позивач ОСОБА_2 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На обґрунтування скарги послалася на те, що висновки суду не відповідають нормам права, висновкам Верховного Суду, та є суперечливими. 
Вказала, що суд не звернув уваги на довідку про те що третя особа – ОСОБА_1 на день звернення до суду з позовом була зареєстрована за адресою квартири, яка належить позивачу – матері третьої особи ОСОБА_2 на праві власності. При цьому на день подання апеляційної скарги повнолітня донька сторін – третя особа ОСОБА_1 вже зареєструвала свої місце проживання за однією адресою зі сторонами – її батьками позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суд не взяв до уваги, що на день розгляду справи трєтя особа ОСОБА_1 хоча й бура зареєстрована за іншою адресою у м. Харкові, одна фактично мешкала за згаданої адресою разом зі своєї матір`ю – позивачем ОСОБА_6 .
Вважає, що місце реєстрації особи не означає, що особа там фактично проживає.
Також вказала, що відповідач приховує свій дохід, який дозволяє йому утримувати їх повнолітню доньку. З цього приводу відповідач вводить суд в оману, що спростовується деклараціями про майно, поданими на наступний день після ухвалення оскаржуваного рішення. Тому відповідно до ч. 4 ст. 43, ст. 148 ЦПК України просить застосувати стосовно відповідача штраф у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання процесуальних обов`язків, які виразилися у введенні суду в оману щодо фактичних обставин справи.
Правом на апеляційне оскарження також скористалась третя особа ОСОБА_1 , яка просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове про задоволення позову.
Обґрунтовуючи скаргу вказала, що рішення районного суду не відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України.
Зазначила, що вона у весь час мешкала та мешкає разом з мамою – позвачем ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні, оскільки власного доходу не має, бо навчається на денній формі навчання. Попросила саме маму подати позов до суду про стягнення з батька аліментів на її утримання до досягнення 23 річчя.
Зауважила, що станом на день подання апеляційної скарги в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також вважає, що наявність чи відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не підтверджує або спростовує факт проживання або непроживання особи за певною адресою.
Вказала, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , де зареєстровано і його неповнолітню дитину, проте ані ОСОБА_3 , ані його неповнолітня дитина за місцем реєстрації не проживають. Цієї обставини судом досліджено не було, що є неповним з`ясуванням обставин справи.
Адвокат Лишняк І.В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , надала суду відзив на апеляційні скарги, в якому просить останні залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Вказала, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та постановленим з повним з`ясуванням обставин справи.
Зазначила, що доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує низкою правових висновків ВСУ, ВССУ та аналітичних довідок фахівців в галузі права, які стосуються безпосередньо розгляду спорів про встановлення права користування майном, що в свою чергу, не має жодного значення для правильного вирішення спору у даній справі.
Послалась на те, що як встановлено Київським районним судом м. Харкова підчас розгляду справи та покладено в основу обґрунтування відмови в задоволенні позову, позивач та третя особа мають різне місце проживання та зареєстровані за різними адресами.
Вважає, що ОСОБА_1 при дійсній наявності у неї волевиявлення та бажання на отримання аліментів від батька, будучи повнолітньою особою мала змогу самостійно звернутись до суду з відповідним позовом.
Зазначила, що надана апелянтом довідка від 07.07.2020 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 не є належним доказом у справі та не спростовує висновків суду першої інстанції про відсутність у позивача права на звернення до суду з даним позовом станом на 08.10.2019, відповідно до приписів ст. 199 СК України, оскільки згідно зазначених в ній відомостей ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (адреса реєстрації позивача) з 07.07.2020, тобто після ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Вказала на безпідставність та недоцільність посилань позивача на ч. 3 ст. 29 ЦК України щодо місця проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Третя особа - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є фізичною особою, яка досягла 10 років, та більш того з 17.04.2019 є повнолітньою особою, яка відповідно до норм ЦК України самостійно обирає місце свого проживання.
Послалась на те, що стосується тверджень апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджено та не встановлено факт проживання відповідача за адресою реєстрації, то варто зазначити, що вказана обставина не являється предметом доказування у даній справі, відповідно до ст. 77 ЦПК України, та жодним чином не впливає на розгляд даної справи по суті, зокрема, на наявність у позивача права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини (яка проживає окремо від обох батьків), та не підтверджує факту спільного проживання позивача з повнолітньою дитиною.
Вважає, що позивач, не зважаючи на наявні в матеріалах справи докази та висновок суду першої інстанції про відсутність у неї права на звернення до суду, яке відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України наявне виключно у разі спільного проживання повнолітньої дитини з тим із батьків, хто звернувся за присудженням аліментів, позивач безпідставно звернулася до суду апеляційної інстанції за оскарженням рішення суду першої інстанції. Крім того, вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням відсутності права на звернення до суду у ОСОБА_2 , враховуючи звільнення позивачів за вказаною категорією справ від сплати судового збору за подання позову, та за наявності дійсного бажання щодо отримання аліментів від батька, третя особа – ОСОБА_1 , не позбавлена права самостійно звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з її батька – ОСОБА_3 на її користь аліментів на період навчання, але не пізніше досягнення нею 23 років.
Вказала, що відповідач є суб`єктом електронного декларування як і його дружина. В свою чергу, електронні декларації подаються як відповідачем, так і його дружиною, щороку у встановленні законодавством строки та оприлюднюються НАЗК на офіційному сайті. З огляду на вищевикладене, відповідач не має законної змоги приховувати свій дохід на відміну від позивача, яка такі декларації не подає.
Погодилась з висновками суду про те, що позивач не має права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчатися, з огляду на те, що мати не мешкає разом з дитиною і ці висновку суду доводами скарг не спростовуються. Інші доводи не мають правового значення з огляду на те, що суд відмовив у задоволенні позову не за відсутності у відповідача можливості утримувати доньку, а з огляду на проживання позивача не разом з повнолітньою донькою. Доказів на спростування цього висновку до суду не надано.
ОСОБА_1 надала до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Вказала, що ОСОБА_3 вводить в оману суд щодо свого бажання допомагати самостійно. Докази платоспроможності ОСОБА_3 надавалися. Матеріальний стан ОСОБА_3 не змінився, і він може надавати таку допомогу, виходячи з того, який дохід він отримує на даний час, та має заощадження.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи. 
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 10.10.2019, а третя особа за вказаною адресою не значиться зареєстрованою (а. с. 16), Тому підстав вважати, що третя особа проживає разом з позивачем у суду не має, позивач не має права звертатися із даним позовом до суду в інтересах повнолітньої дитини тому, що аліменти на користь повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, і проживає окремо повинні стягуватися на користь самої дитини, а не на користь одного з батьків, що в подальшому не позбавляє третю особу ОСОБА_1 звернутись до суду самостійно з позовом до відповідача в порядку ст. 199 СК України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про розмір присуджених аліментів.
Судом першої інстанції встановлено, що 04.10.1997 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.12.2009 було розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаному шлюбі народилась ОСОБА_1 , яка є третьою особою по даній справі.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2010 з відповідача було стягнуто аліменти на утримання третьої особи у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.
Після досягненням третьою особою повноліття відповідач перестав надавати матеріальну допомогу своїй дитині, оскільки доказів на спростування цьому твердженню стороною відповідача до суду надано не було.
Відповідно до наданої довідки від 17.09.2019 №247, третя особа є студенткою міжнародно-правового факультету НЮУ ім. Ярослава Мудрого на денній бюджетній формі навчання, та стипендію не отримує. Посилання відповідача, що третя особа працює викладачем танців в ТОВ «ОЛЛСТАРС» спростовуються наданою до суду відповіддю (а. с. 121). Інших доказів, що третя особа отримує доходи матеріали справи не місять.
Відповідач має на утриманні двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та матір його дітей – ОСОБА_7 , яка також на даний час є непрацевлаштованою (а. с. 142).
Позивач працює в НЮУ ім. Ярослава Мудрого, та займає посаду диспетчера факультету, її дохід за період з грудня 2018 року по листопада 2019 року склав – 35133,18 грн.
Відповідач також є працездатним, та працює у Військово-юридичному інституті НЮУ ім. Ярослава Мудрого, та його дохід склав з 01.02.2019 по 31.01.2020 в розмірі – 410693,16 грн.(а. с. 134).
Згідно з наданою довідкою, третя особа, починаючи з 11.06.2019 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , тобто на день звернення до суду з цим позовом, 08.10.2019, її зареєстроване місце проживання не збігається із зареєстрованим місцем проживання позивача.
Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення права на навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів : досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітню дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.
Відповідно до ч.1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.
Таким чином, умовою для наявності у одного з батьків права на звернення з таким позовом про стягнення аліментів відповідно до ст. 199 СК України є спільність мешкання з повнолітньою дитиною, що є ознакою ведення ними спільного господарства та презумпції утримання своєї повнолітньої дитини відповідно до згаданої норми ст. 199 СК України. Проживання окремо іншого з батьків свідчить про те, що він не веде спільного господарства з повнолітньою дитиною, а тому відносно цього з батьків презумпція утримання повнолітньої дитини відповідно до згаданого норми СК України не діє.
Згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання – житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
У відповідності до ч.ч. 1, 10, ст. 6 цього Закону України громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.
Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Статтею 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Так, матеріали справи не містять належних та допустимих письмових доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, що позивач та третя особа мешкають разом.
Наведене свідчить, що позивач в порушення процесуальних обов`язків, визначених ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не довела, що наявні визначені у ч. 3 ст. 199 СК України підстави для її звернення з вказаним позовом до суду.
Посилання позивача на судову практику судів касаційної інстанції не є релевантною до цієї справи, оскільки не містить правових висновків стосовно застосування ст. 199 СК України. Той факт, що ОСОБА_1 після ухвалення оскарженого рішення по справі змінила реєстрацію свого місця проживання на адресу, де зареєстроване місце проживання її матері – відповідно до згаданої норми ст. 367 ЦПК України не має правового значення, оскільки ці обставини є новими і можуть бути підставами лише для звернення до суду з новим аналогічним позовом матері. При цьому у справі не встановлені перешкоди для звернення третьої особи – повнолітньої доньки сторін ОСОБА_1 для звернення до суду із самостійним позовом за захистом свого права, передбаченого ст. 199 СК України. 
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Колегія суддів не вбачає підстав для застосування до відповідача передбачених у ст. 148 ЦПК України заходів процесуального примусу, оскільки у справі відсутні докази свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання процесуальних обов`язків або зловживанням процесуальним правом, зокрема введення суду в оману, що вплинуло на законність чи обґрунтованість оскарженого рішення, а також на мотиви, з яких у даному випадку суд відмовив у задоволенні позову.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                С.С. Кругова.

                                                                               О.Ю. Тичкова.