УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/2066/19 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В. 
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Коломієць О.С., 

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м.Житомирі цивільну справу №274/2066/19 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про стягнення матеріальної і моральної шкоди за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2  – ОСОБА_3  на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В. в м. Бердичеві, 
в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 04.01.2017 сталася сутичка між сторонами у якій  ОСОБА_2 заподіяв ОСОБА_1 тілесні ушкодження, внаслідок чого, останньому було завдано матеріальну та моральну шкоду. А тому, просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 1 556,43 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 90000,00 грн - моральної шкоди.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 457,10 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 260,54 грн судових витрат. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що стягнуті із відповідача кошти є неспівмірними з розміром заподіяної матеріальної та моральної шкоди. Висновки суду щодо відповідальності позивача та розміру відповідальності відповідача є необ`єктивними, визначені без врахування практики Європейського суду з прав людини.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим , ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не було взято до уваги, що кримінальне провадження №12017060050000017 два рази закривалося у зв`язку із відсутністю складу злочину, до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 не притягувався.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 04.01.2017  близько 14:00 год. по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт, який сторонами не заперечувався, та підтверджується матеріалами кримінального провадження № 12017060050000017 від 04.01.2017 року.
Із протоколу від 12.07.2018 допиту свідка ОСОБА_4 , який міститься у матеріалах кримінального провадження № 12017060050000017 від 04.01.2017 , випливає, що ОСОБА_4 був свідком того, як у січні 2017 на території домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт, в ході якого, ОСОБА_2 відштовхував ОСОБА_1 , в останнього випав телефон, після чого, між ними виникла бійка, яка тривала близько двох хвилин.
З протоколу від 06.01.2017  допиту свідка ОСОБА_5 , який міститься у матеріалах вищевказаного кримінального провадження вбачається, що 04.01.2017  близько 14:00 год на території домогосподарства по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 лежав на землі, а ОСОБА_2 наносив удари останньому ногами.
Постановою від 04.01.2017  старшого слідчого СВ Бердичівського ВП капітана поліції Стремецької Н.С., яка міститься у матеріалах кримінального провадження № 12017060050000017 від 04.01.2017, було призначено судово-медичну експертизу, у постанові вказано, що 04.01.2017  о 14:00 год на території домогосподарства буд.  АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин кулаками наніс удари в голову ОСОБА_1 .
У висновку експерта № 7, складеного на виконання зазначеної постанови, який міститься у матеріалах кримінального провадження № 12017060050000017 від 04.01.2017, вказано, що у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа, струсу головного мозку, крововиливу на повіках правого ока, подряпини в ділянці чола справа, на лівому крилі носа садно, на лівому колінному суглобі садно, на лівій вушній раковині крововилив та рана. Вказані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, давність отримання тілесних ушкоджень може відповідати часу та обставинам подій, вказаним у постанові.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про заподіяння ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, визначаючи їх розмір, суд враховував вимоги розумності і справедливості, а також наявні у матеріалах справи докази на підтвердження витрат, понесених останнім на лікування.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Всупереч зазначеній нормі відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що шкоди позивачу завдав не він.
Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці так і за законом.
Відповідно до ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
Згідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Колегія суддів звертає увагу, що факт закриття кримінального провадження, з врахуванням відсутності ознак кримінального правопорушення, не позбавляє винну особу відшкодувати завдану шкоду.
Доводи апеляційної скарги про те, що кримінальне провадження № 12017060050000017 від 04.01.2017 за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України, з підстав п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрито, підозру за цим кримінальним провадженням нікому не повідомлено, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні докази встановленої вини відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втраченим ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Тлумачення наведеної норми дозволяє зробити висновок, що шкода, яка завдана здоров`ю, не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування є лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання такої шкоди.
Доказів які б спростували понесення позивачем витрат на лікування, з боку відповідача по справі не надано.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, а саме нанесення позивачу легких тілесних ушкоджень, позивачу було спричинено матеріальну та моральну шкоду.
Встановивши обсяг спричинених страждань, характер душевних страждань, яких позивач зазнав внаслідок неправомірних дій відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог щодо стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди та вірно встановив розмір моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, дотримався принципу справедливості.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – ОСОБА_3  залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 

Головуючий 

Судді