09.02.21
22-ц/812/54/21

МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 489/4526/19 
Провадження № 22-ц/812/54/21 

 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Цуркан І.І.,
за участі – позивачки ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання виконати умови публічного договору та визнання правочину недійсним і врахування сплаченої суми орендної плати в рахунок погашення вартості предмета лізингу, - 
В С Т А Н О В И В :
       
       У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» виконати умови публічного договору, викладеного на офіційному сайті PlanetEstate, та укласти з нею договір лізингу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на умовах аукціону від 25.08.2016р. (вартість нерухомого майна – 270096,00 грн., першочерговий внесок – 5 % від суми нерухомого майна, за ставкою 18 процентів річних, строком 20 років); визнати укладені між сторонами договір оренди квартири від 01.09.2017 та додаткову угоду до нього від 01.08.2018 недійсними та зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» врахувати сплачену на момент винесення судом рішення суму орендної плати в повному обсязі в рахунок погашення вартості предмета лізингу за договором; стягнути з відповідача понесені судові витрати.
       Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 25.08.2016 року вона прийняла участь та стала переможцем на аукціоні, який проводився Акціонерним товариством КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», на купівлю однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Участь в аукціоні була оплачена у встановленому правилами порядку, що підтверджується квитанцією про оплату від 05.08.2016 року на суму 200,00 грн. Аукціон проводився за участю фірм-сателітів банку, які станом на день подачі даної позовної заяви або припинили діяльність, або знаходяться в стані припинення.
       Згідно регламенту проведення аукціону, який було розміщено на офіційному веб-сайті відповідача (за умовами публічного договору - Лізінгодавця) PlanetEstate, квартиру було виставлено банком на аукціон за ціною 330000 гривень 00 копійок на умовах передачі її в лізинг з 5% внеском під 18% річних строком на 20 років.
       Після проведення аукціону, за процедурою оформлення об`єкту нерухомості, яку також було розміщено на офіційному веб-сайті PlanetEstate, нею негайно було сплачено комісію в сумі 4000,00 гривень, що підтверджується квитанцією про оплату від 25.08.2016 року. 
       Таким чином, вважає, що станом на 25.08.2016 року нею були виконані всі вимоги аукціону, встановлені для переможця аукціону.
       У зв`язку із тим, що вказана квартира знаходилась в непридатному для проживання стані (суттєві пошкодження із-за протікання криши), за заявою позивачки її вартість було зменшено до 270096,00 грн., про що було видано відповідну довідку.
       Для підготовки документів по передачі квартири в лізинг, відповідачем було взято 110 днів відстрочки, після спливу яких з нею мали укласти договір лізингу квартири.
       Після сплати комісії в сумі 4000 грн., з`ясувались додаткові вимоги до переможця аукціону, які не були офіційно доведені до публічного загалу. А саме, за вимогою банку, для укладення договору вона мала погасити борги по комунальним платежам по цій квартирі та утримувати її до укладення договору (прізвище попереднього власника особових рахунків ОСОБА_2 ).
       Позивачка виконала цю вимогу, хоча квартира ще не була передана їй. Не була вона передана і після спливу 110 днів.
       З моменту проведення аукціону по 01.09.2017 року, вона була змушена продовжувати сплачувати поточні комунальні платежі по кв. АДРЕСА_1 без будь яких підстав, виключно на вимогу відповідача із обіцянкою укласти з нею договір лізингу. Квитанції про сплату вона надавала до головного офісу ПриватБанку, що розташовано за адресою: АДРЕСА_3 .
       Крім цього, оскільки станом на жовтень 2016 року в неї ще не було сумнівів щодо передачі квартири на умовах аукціону, для запобігання її остаточного руйнування, в жовтні 2016 року позивачкою був виконаний капітальний ремонт даху над квартирою.
       В розрахунку на майбутню передачу даної квартири нею придбані будівельні матеріали, меблі та техніка для її ремонту та облаштування. Про дії, що вчиняються нею відносно квартири, позивачка регулярно повідомляла відповідача усно та письмово. 
       Проте, по не залежним від неї причинам, відповідач до теперішнього часу не виконав умови свого ж публічного договору та не передав їй у лізинг вказану квартиру.
       В січні 2017 року позивачка зверталась до відповідача із заявою. У відповідь, своїм листом від 16.01.2017 року відповідачем був наданий гарантійний лист, в якому банк підтверджував свої зобов`язання по результатам аукціону від 25.08.2016 року.
       Влітку 2017 року позивачці випадково стало відомо, що дану квартиру виставлено відповідачем на аукціон для передачі її в оренду. Позивачка встигла подати відповідну заявку та знову стала переможцем. Станом на момент укладення з нею договору оренди, її витрати на утримання квартири вже склали вартість ремонту даху над нею та комунальних платежів з 01.09.2016 року.
       Позивачка вказує, що як би вона не погодилась у той момент на передачу квартири в оренду, то втратила б і її, і все, що вклала в неї на протязі майже року.
       Знову були тривалі перемови із представниками банку. Її запевнили, що передача квартири їй в оренду тимчасова міра до відкриття банком відповідної програми кредитування і це дасть змогу на законних підставах утримувати її та мати хоча б якісь права щодо неї. На наступний рік відповідач просто подовжив оренду додатковою угодою, при цьому збільшив орендну плату.
       На початку липня 2019 року її було запрошено до Миколаївського обласного відділення ПАТ КБ «Приватбанк» та повідомлено про необхідність переукласти договір оренди, а також про те, що після чергової передачі квартири між відділами банку, вона знову буде виставлена на аукціон на нових умовах та за новою ціною. Отже всі домовленості з нею анульовано.
       15.08.2019 року без будь-якого обґрунтування на електронну пошту позивачки надійшов акт про повернення квартири з оренди. При цьому відповідач не зважив на те. що нею здійснено оплату першого та останнього місяця оренди згідно квитанцій від 02.09.2017 року на суму 3956.00 грн. та сплату поточного місяця (серпня 2019р.) оренди в сумі 2400.00 грн. згідно квитанції від 14.08.2019 року.
       Крім цього вказує, що загальний строк договору оренди, укладеного між нею та відповідачем перевищує один рік, отже до нього не можуть бути застосовані обмеження, встановлені статтею 821 Цивільного кодексу України, стосовно не розповсюдження на нього приписів статті 822 Цивільного кодексу України. Відповідачем також порушені строки розірвання договору оренди.
       Зважаючи на вище викладене, позивачка розцінює дії відповідача щонайменше як введення її в оману. Замість того, щоб сплачувати лізингові платежі, вона сплачує звичайну оренду, яку була вимушена підписати. Станом на день подачі даної позовної заяви не передбачувані витрати на оплату оренди квартири замість лізингових платежів склали 55323,10 грн. за період з 01.09.2017 року по серпень 2019 включно.
       Крім того, зазначала, що вона є матір`ю дитини інваліда 2010 року народження. У в`язку із його вадами не відомо на майбутнє чи зможе дитина видужати або здобути хоч якусь освіту чи професію, за рахунок якої зможе жити. Отже вказана квартира мала слугувати йому джерелом доходу, за рахунок якого він зможе існувати.
       Умови придбання квартири за лізинговим договором та за запропонованою ціною були для неї максимально вигідними, тому що на той період часу вона не мала великих статків і придбати квартиру у кредит за стандартними умовами не могла.
       Посилаючись на викладені обставини просила задовольнити позовні вимоги.
       Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (на теперішній час - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») про зобов`язання виконати умови публічного договору та визнання правочину недійсним і врахування сплаченої суми орендної плати в рахунок погашення вартості предмета лізингу. 
Скасовано арешт та обмеження, встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.09.2019 року щодо квартири АДРЕСА_1 .
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись не повне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі зазначає, що під час звернення до суду за захистом своїх прав, спиралась на фактичні обставини, що підтверджені платіжними документами, а саме: квитанцією про оплату участі в аукціоні від 05.08.2016р. на суму 200,00 грн.; квитанцію про оплату комісії в сумі 4000,00 гривень від 25.08.2016р.; копії квитанцій про сплату комунальних платежів за період з вересня 2016 року по вересень 2017 року (коли ще не було укладено договору оренди спірної квартири). Також були надані докази листування з банком, які свідчать про фактичне розпорядження відповідачем квартирою, та прийняття рішень стосовно неї.
Вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції взагалі не з`ясоване питання, яким чином відповідач надавав їй з вересня 2016 року по вересень 2017 року вказівки щодо квартири, на підставі яких повноважень надавались довідки про вартість квартири, гарантійний лист щодо виконання банком взятих на себе зобов`язань. На підставі яких повноважень співробітником банку, а не згадуваної фірми - лізінгодавця ТОВ «Ключове рішення» надсилались на електронну адресу вказівки щодо вчинення поточних дій, пов`язаних з квартирою (надання інформації по погашенню заборгованості за комунальними платежами, утримання квартири в належному стані, надання фотографій поточного стану квартири.
Також, вважає, що судом першої інстанції не з`ясовані питання щодо відношення відповідача до вказаної нерухомості, і як вбачається з мотивувальної частини рішення, квартирою розпоряджалась юридична особа ТОВ «Ключове рішення». Крім цього, ще існував іпотечний договір з фізичною особою -  ОСОБА_2  (яка була попереднім власником особових рахунків, за якими сплачувались комунальні послуги).  Вказані питання взагалі не досліджувались судом хоча і в позовній заяві, і клопотаннях про витребування доказів вказано на ці моменти.
Вважає, що оскаржуване рішення суду фактично легалізує шахрайську схему відповідача і фірми-сателіта, яка приймала участь у шахрайській схемі з квартирою. Якщо не з`ясувати всі фактичні обставини та підстави, за якими спочатку був проведений аукціон, а потім диктувались умови, на яких договір лізингу буде оформлений, а в подальшому було здійснено передачу квартири в оренду, то не можливо встановити законність чи не законність дій відповідача.
Крім того, зазначає, що від імені та за участі саме працівників відповідача, в офісі одного з відділень в неї приймали заяви, документи, квитанції про оплату. Співробітник саме банку показував їй квартиру перед аукціоном, передав ключі від квартири. Керівник відділу відповідача особисто проводила бесіду та зв`язувалась із головним офісом відповідача в м. Дніпро та намагалась вирішити питання, щодо врегулювання ситуації що склалася.
Тому вважає, що якби були належним чином з`ясовані вищевказані обставини, то не постало б питання у відмові в задоволенні вимоги щодо визнання договору оренди не дійсним, оскільки були б всі підстави вважати його укладеним під впливом важкої обставини.
В судовому засіданні позивачка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.
Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.
Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що із наданих до позовної заяви позивачкою письмових доказів вбачається, що 25.08.2016р. вона прийняла участь в аукціоні, оголошеному на сайті PlanetEstate, з відчуження в лізинг квартири АДРЕСА_1 , та стала його переможцем.
Для участі в аукціоні позивачка сплатила ПриватБанку з кредитної картки 200,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.595458742.1 від 05.08.2016р., призначення платежу – оплата комісії за аукціон по нерухомості 14077, та 4000,00 грн., що підтверджується квитанцією TS211672 від 25.08.2016, призначення платежу - оплата комісії за оцінку нерухомості 14077.
Із наданої позивачем роздруківки Правил аукціону, які не містять вказівки на організатора аукціону, вбачається, що умови проведення аукціону були опубліковані на сайті: http:planetestate.com.ua, а з умов Фінансового лізингу слідує, що ними врегульовано порядок і умови укладення договору про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу, лізингодавцем за яким виступає ТОВ «Ключове рішення».
В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що на вимогу працівників ПриватБанку нею були сплачені борги по комунальним послугам від імені попереднього власника – ОСОБА_2 , що підтвердила дублікатами квитанцій від 12.12.2016 на суму 453,73 грн., 365,58 грн., 36,84 грн., від 01.02.2017 на суму 181,05 грн. (відправник не вказаний), 55,00 грн. (відправник ОСОБА_1 ), від 05.06.2017 на суму 219,36 грн., роздруківкою з електронної адреси квитанцій по платежам від 13.07.2017, квитанціями про перерахування коштів від 06.09.2017 на суму 80,00 грн. та 50,00 грн.
Також позивачка посилається на те, що так як з нею не було укладено договору про передачу квартири у власність, 01.01.2017р. вона звернулася до керівника бізнесу споживчого кредитування ПриватБанку із заявою про гарантування наступного укладення з нею лізингового договору, вказавши що її витрати пов`язані з виграною на аукціоні квартирою склали 130000,00 грн.
Листом від 16.01.2017р. за № 20.1.0.0.0/7-20170105/2210 відповідач підтвердив свій намір укласти з позивачкою договір лізингу на нерухомість за адресою АДРЕСА_2 та повідомив, що вирішення даного питання потребує додаткового часу.
20.12.2017р. позивачка повторно звернулася до відповідача із заявою про оформлення договору лізингу, на що їй була надана відповідь від 17.01.2018 № 20.1.0.0.0/7-20180117/141 про те, що над її питанням працюють фахівці головного офісу банку.
Проте листом від 23.01.2018р. № 20.1.0.0.0/7-20171220/3531 відповідач повідомив позивачку про те, що 04.09.2017р. між сторонами було підписано договір оренди нерухомості та на дату надання відповіді банк не має програми лізингу нерухомості.
Факт оформлення між сторонами договору оренди спірної квартири підтверджується договором оренди квартири від 01.09.2017р.
Відповідно до пункту 1.1 цього Договору в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) квартиру, за плату та на обумовлений строк для проживання. Згідно пункту 2.2 договору, орендна плата складає 1978,00 грн. за перший місяць оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць підлягає індексації з коефіцієнтом рівним 1 (одиниці).
За умовами пункту 2.3 договору, орендар самостійно вносить платежі за спожиті ним комунальні та інші послуги. Відповідно до пункту 7.1 договору його укладено на строк 360 днів з дати укладення по 26 серпня 2018 року.
Факт здачі–приймання житлового приміщення між сторонами підтверджується актом від 01.09.2017р., який є додатком до договору оренди від 01.09.2017.
Додатковою угодою від 01.08.2018р. до договору оренди квартири від 01.09.2017р., збільшено розмір орендної плати та встановлено її в розмірі 2400,00 грн. за перший місяць, з індексацією з коефіцієнтом рівним 1 (одиниці) за кожний наступний місяць.
Розрахунком сплачених платежів за договором оренди квартири та квитанціями про перерахування грошових коштів позивачка підтвердила оплату оренди квартири з 01.09.2017 по 26.08.2019 рік в сумі 55323,10 грн., в тому числі і внесення орендної плати в розмірі, визначеному додатковою угодою від 01.08.2018.
Наданими позивачкою письмовими доказами також підтверджується, що вона зверталася до заступника директора філії Миколаївського РУ ПриватБанку із заявою від 04.09.2017 про надання дозволу на ремонт даху над квартирою, від протікання якого квартира знаходилася в аварійному стані. 
Ухвалою суду від 26.12.2019р. було витребувано у відповідача документи аукціону від 25.08.2016 та докази на підтвердження проведених відповідно до його умов ОСОБА_1 оплат.
Згідно письмових пояснень представника відповідача від 26.02.2020р. в АТ КБ «ПриватБанк» відсутні документи, що підтверджують проведення 25.08.2016р. банком аукціону на купівлю однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Також у відповідача відсутні документи на підтвердження здійснення позивачем оплат відповідно до умов вказаного нею аукціону, так як у відповідача відсутня інформація про проведення аукціону банком.
Матеріалами справи, зокрема витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що право власності на спірну квартиру, яка була предметом іпотеки, ПриватБанк набув 23.03.2017р.
Проаналізувавши зазначені обставини, а також положення ст. ст. 203, 633, 638, 640, 657, 806 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено, що право власності на спірну квартиру відповідач набув 23.03.2017р., а аукціон з продажу квартири, як вказує позивачка, на якому вона стала переможцем, проведено 25.08.2016р., тобто до набуття банком права власності на квартиру. 
Крім того, матеріалами справи не містять доказів фактичного проведення аукціону та оформлення його результатів. Факт організації і проведення аукціону не підтверджується банком, що слідує з письмових пояснень останнього, наданих суду, а згідно умов Фінансового лізингу, які додані до позовної заяви, лізенгодавцем вказано юридичну особу - ТОВ «Ключове рішення», а не відповідача.
Отже, наведене спростовує доводи позивачки щодо надання банком публічної обіцянки з відчуження в лізинг спірної квартири. При цьому, лист відповідача від 16.01.2017р. про намір укласти договір лізингу не є належним і допустимим доказом укладення такого договору в майбутньому.
Оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача виконати умови публічного договору та укласти з позивачкою договір лізингу квартири.
Також суд виходив з відсутності підстави для визнання договору оренди та додаткової угоди до нього недійсними з підстав їх укладення позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.
Так, відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочині недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Між тим, позивач не довела факту того, що укладення договору оренди спірної квартири та додаткової угоди було зумовлено впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.
Як слідує з матеріалів справи, договір оренди квартири був укладений між сторонами після набуття банком права власності на квартиру та за добровільною згодою обох сторін. При цьому, позивачка погодилася на продовження строку оренди квартири, що підтверджується сплатою нею орендної плати. 
Тому, суд вважав необґрунтованими доводи позивачки, що оспорювані правочини вчинені під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, через те, що якщо б вона не погодилася на передачу квартири в оренду, то втратила б і квартиру, і все, що вклала в неї на протязі року, так як власником квартири позивачка не була та у встановленому законом порядку до укладення договору оренди права користування квартирою не набула. 
Оплата позивачкою комунальних платежів та несення витрат на утримання квартири, які вона здійснила до ускладнення договору оренди, не мають значення для вирішення даного спору. Не може бути підставою визнання правочинів недійсними і доводи позивача про те, що квартира мала слугувати одним із джерел існування її сина.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в цілому, а тому в їх задоволенні відмовив.
Колегія суддів погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.
        Згідно із ч.1,2,3 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.  Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.
Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою (ч.4 ст. 633 ЦК України).
Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору . Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними (ч.5,6 ст. 633 ЦК України).
Відповідно до ст. 806 ЦК України   за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у  ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг». 
За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.
Отже, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу.
Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення ( ч.3 ст. 640 ЦК України).
Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми  ЦК України, які регулюють відносини з приводу купівлі-продажу, тому відповідно до  ст. 203 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як убачається з матеріалів справи, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 09.02.2021р., ОСОБА_2 набула у власність спірну квартиру на підставі договору купівлі- продажу від 16.12. 2004р. та 12,01.2005р. зареєструвала право власності на дану квартиру в установленому законом порядку. 
На підставі договору іпотеки №4789 від 26.09.2006р. дана квартира була передана нею в іпотеку ЗАТ КБ «Приватбанк» в рахунок виконання зобов`язання у сумі 10000 доларів США.
Крім того, на підставі договору іпотеки №1634 від 27.08.2008р. дана квартира була передана нею в іпотеку ЗАТ КБ «Приватбанк» в рахунок виконання зобов`язання у сумі 25000 доларів США.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011р. з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 28229,79 доларів США.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2016р. з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 48899,84 доларів США.
В провадженні Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області з 26 жовтня 2016р. знаходилося виконавче провадження стосовно ОСОБА_2 щодо виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2016р., яке є на даний час завершеним.
11 липня 2016 р. в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» на підставі договору купівлі-продажу №5730 від 11.07.2016р., видавник приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.
08.08.2016р. в Державному реєстрі було зареєстровано обтяження на квартиру на підставі договору іпотеки №2459 від 08.08.2016р., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ», для виконання зобов`язання за кредитним договором DNTFLOK06629 від 26.05.2015р., укладеним ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ».
23 березня 2017р. було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки №2459 від 08.08.2016р. та договору про внесення змін до договору іпотеки №908 від 23.03.2017р.
Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що станом на 25.08.2016 року спірна квартира належала на праві власності ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» та перебувало в іпотеці у ПАТ КБ «ПриватБанк».
Належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» як власник квартири, чи ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель квартири вчиняли в цей час якісь дії за процедурою реалізації предмету іпотеки матеріали справи не містять.
Отже, матеріалами справи не підтверджено, що станом на 25.08.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» був власником квартири чи вчиняв дії для придбання даної квартири для передачі її в лізинг. Відсутні в матеріалах справи також докази про наявність в ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 25.08.2016 року програми кредитування на умовах лізингу.
В той же час, як правильно зазначив суд першої інстанції, із наданої позивачкою роздруківки Правил аукціону, які не містять вказівки на організатора аукціону, вбачається, що умови проведення аукціону були опубліковані на сайті: http:planetestate.com.ua, а з умов Фінансового лізингу слідує, що ними врегульовано порядок і умови укладення договору про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу, лізингодавцем за яким виступає ТОВ «Ключове рішення», а не ПАТ КБ «ПриватБанк».
Про наявність будь-яких договірних відносин між ТОВ «Ключове рішення» та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо проведення аукціону доказів суду надано не було.
За такого суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання саме ПАТ КБ «ПриватБанк» виконати умови публічного договору та укласти з позивачкою договір лізингу квартири. А доводи апеляційної скарги позивачки з цього приводу є безпідставними.
Крім того, відповідно до положень ч.4 ст. 633 ЦК України наслідком необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору є відшкодування збитків, завданих споживачеві такою відмовою, а не зобов`язання укласти договір. 
Не спростовує висновків суду також лист відповідача від 16.01.2017р. про намір укласти договір лізингу, оскільки на цей час спірна квартира ще не належала відповідачу на праві власності, а перебувала у власності іншої юридичної особи.
Після придбання квартири у власність (23.03.2017р.) позивачка та відповідач дійшли іншої згоди, а саме про укладення договору оренди спірної квартири, яка була реалізована шляхом укладення договору оренди квартири від 01.09.2017р. та додаткової угоди від 01.08.2018р. до договору оренди квартири від 01.09.2017р.
Не спростовують доводи апеляційної скарги також висновків суду щодо відсутності правових підстав для визнання недійсними договору оренди квартири від 01.09.2017р. та додаткової угоди від 01.08.2018р. до договору оренди квартири від 01.09.2017р.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 382 ЦПК України, судова колегія, 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року