ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2021 року                               
в адміністративній справі № 9901/18/20 (провадження № 11-423заі20) за позовом ОСОБА_1  доВищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), третя особа - Полтавський окружний адміністративний суд, про визнання протиправним і скасування рішення в частині
Короткий виклад історії справи
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС,у якому просив визнати протиправним і скасувати абзац третій резолютивної частини рішення Комісії від 15 липня 2019 року № 603/ко-19, яким визначено, що це рішення набирає чинності відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.8 пункту 4.10              розділу VI Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням ВККС від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (далі - Регламент).
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що при проведенні його кваліфікаційного оцінювання відповідач ухвалив протокольне рішення від 31 травня 2019 року про залишення без розгляду висновку Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) від 21 травня 2019 року, оскільки такий подано з пропуском строку, визначеного пунктом 4.10 розділу IV Регламенту. Отже, вказаний висновок ГРД не мав розглядатися, а тому у Комісії не було підстав для зазначення в абзаці третьому резолютивної частини рішення від 15 липня 2019 року № 603/ко-19 порядку набрання таким рішенням чинності відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту.
Крім того, рішення ВККС від 15 липня 2019 року № 603/ко-19 в оскаржуваній частині є немотивованим, не містить указівок і жодних мотивів щодо прийняття до розгляду висновку ГРД, а також щодо визначення порядку набрання рішенням чинності.
На думку позивача, оскаржуване рішення ВККС у частині щодо визначення порядку набрання ним чинності (абзац третій резолютивної частини) прийнято з порушенням вимог частини другої статті 19 Конституції України, Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1402-VIII) і Регламенту.
ОСОБА_1 також зауважив, що рішення ВККС від 15 липня 2019 року № 603/ко-19 в оскаржуваній частині має вплив на гарантії незалежності судді, зокрема на належне матеріальне забезпечення, оскільки постановлене за наслідками кваліфікаційного оцінювання судді рішення про відповідність займаній посаді вважається таким, що не набрало чинності. Отже, здійснюючи правосуддя з 15 липня 2019 року, позивач позбавлений можливості отримувати винагороду в розмірі посадового окладу судді місцевого суду, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, а тому має місце втручання в право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від                        19 жовтня 2020 року ОСОБА_1  відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись із таким рішенням,  ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу. 
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду першої інстанції
ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 6 серпня 2010 року № 802/2010 «Про призначення суддів» призначений на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.
Указом Президента України від 3 квітня 2017 року № 95/2017 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду (безстроково).
Комісія рішенням від 7 червня 2018 року № 133/зп-18 призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді за списком згідно з додатком № 1, зокрема і щодо судді ОСОБА_1 .
ВККС рішенням від 30 листопада 2018 року № 294/зп-18 затвердила результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 9 липня 2018 року, зокрема судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , якого допущеного до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних суддів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Комісія призначила проведення співбесіди із суддею Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за результатами дослідження досьє в межах кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді на 31 травня 2019 року.
21 травня 2019 року о 23 год 39 хв ГРД надіслала до ВККС висновок про невідповідність судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, що затверджений 21 травня 2019 року.
Згідно з відеозаписом проведення співбесід від 31 травня 2019 року (https://www.youtube.com/watch?v=E7f85eiOVHY&t=4092s) та витягом з протоколу засідання від 31 травня 2019 року № 225 ВККС у складі колегії: Гладія С. В. , Заріцької А. О., Луцюка П. С. , розпочала проведення співбесіди із суддею Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 . Під час доповіді членом Комісії Гладієм С. В. оголошено, що 21 травня 2019 року на адресу Комісії надійшов висновок ГРД про невідповідність судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики. Доповідач зазначив, що висновок ГРД подала з пропуском строку, визначеного пунктом 4.10 розділу IV Регламенту, а тому на обговорення колегії поставлено питання про залишення цього висновку без розгляду. За результатами голосування колегія прийняла рішення залишити без розгляду висновок ГРД, а інформацію, яка міститься в ньому, дослідити в ході співбесіди із суддею.
Комісія рішенням від 15 липня 2019 року № 603/ко-19: визначила, що суддя Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрав 759,25 бала; визнала суддю Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
В абзаці третьому резолютивної частини вказаного рішення Комісії зазначено, що рішення набирає чинності відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту.
Згідно з рішенням ВККС від 7 серпня 2019 року № 739/ко-19 до рішення Комісії від              15 липня 2019 року № 603/ко-19 внесено зміни шляхом заміни в тексті рішення слів та цифр з «підпункту 4.10.8» на «підпункту 4.10.5».
Відмовляючи  ОСОБА_1 в задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що рішення Комісії у складі колегії про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня його ухвалення, проте за наявності негативного висновку ГРД необхідно, щоб це рішення було підтримане не менш ніж одинадцятьма членами Комісії у пленарному складі. Враховуючи надання ГРД висновку про невідповідність судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, колегія ВККС правомірно винесла питання щодо підтримки прийнятого нею рішення про відповідність судді займаній посаді на розгляд Комісії у пленарному складі.
В апеляційній скарзі на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 зазначає, що оскільки у спірних відносинах колегія ВККС до початку проведення з ним співбесіди ухвалила протокольне рішення про залишення висновку ГРД без розгляду, то у колегії не було підстав для зазначення в оскаржуваному рішенні окремого порядку набрання ним чинності.
ОСОБА_1 також зазначив, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки доводам позивача щодо того, що рішення ВККС в оскаржуваній частині: є немотивованим, не містить указівок і жодних мотивів щодо прийняття до розгляду висновку ГРД щодо судді, а також щодо визначення порядку набрання цим рішенням чинності; має вплив на гарантії незалежності судді, зокрема на належне матеріальне забезпечення, оскільки постановлене за наслідками кваліфікаційного оцінювання рішення про відповідність судді займаній посаді вважається таким, що не набрало чинності, відтак позивач позбавлений можливості отримувати винагороду в розмірі посадового окладу судді місцевого суду, який пройшов кваліфікаційне оцінювання.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 17 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 вересня 2020 року - без змін.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі наявності висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, який включається до суддівського досьє невідкладно після його надходження до Комісії, ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що,якщо в процесі кваліфікаційного оцінювання з`являється таке правове явище чи обставина, як висновок ГРД, то тоді Закон № 1402-VІІІ імперативно й беззаперечно визначає, коли рішення колегії ВККС про здатність судді здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає сили остаточно, а також хто, яким чином й якою кількістю голосів має підтвердити таке рішення. Необхідність підтвердження рішення колегії ВККС про здатність судді здійснювати правосуддя у відповідному суді Закон               № 1402-VІІІ пов`язує із самим тільки фактом негативного висновку ГРД, який у часі був поданий до моменту ухвалення колегією ВККС позитивного для судді рішення.
За висновками Великої Палати Верховного Суду ані Закон № 1402-VІІІ, ані Регламент не містять посилань на те, що рішення про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня його ухвалення, якщо у матеріалах суддівського досьє наявний висновок ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, який залишений без розгляду ВККС у зв`язку з поданням його з пропуском строку, визначеного пунктом 4.10 розділу IV Регламенту.
 
На переконання більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, наявність у суддівському досьє негативного висновку ГРД щодо судді, незважаючи на залишення цього висновку без розгляду у зв`язку з поданням його з пропуском строку, визначеного пунктом 4.10 розділу IV Регламенту, не може свідчити про відсутність цього висновку, а відтак і про відсутність необхідності відповідно до вимог чинного законодавства його подолання не менше ніж одинадцятьма членами Комісії.
В аспекті викладеного Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Комісія у складі колегії правомірно винесла питання щодо підтримки прийнятого нею рішення про відповідність судді займаній посаді на розгляд ВККС у пленарному складі, відтак правильним є рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду про відмову в задоволенні позовних вимог.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в порядку та у спосіб, встановлені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону              № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. 
За правилами частин першої, п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIIIкваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
Відповідно до частини першої статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: складення іспиту; дослідження досьє та проведення співбесіди.
З метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється ГРД, яка, серед іншого: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає ВККС інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Комісіївисновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; делегує уповноваженого представника для участі у засіданні ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) (частина перша, пункти 1-4 частини шостої статті 87 Закону № 1402-VIII.
Порядок розгляду Комісією інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, наданих ГРД, врегульовано пунктом 4.10             розділу IV Регламенту.
ВККС спірним рішенням визначила, що суддя Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрав              759,25 бала; визнала суддю Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді. В абзаці 3 резолютивної частини вказаного рішення з урахуванням рішення Комісії про виправлення описки зазначено, що це рішення набирає чинності відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.5 пункту 4.10 розділу IV Регламенту.
Відповідно до підпункту 4.10.5 пункту 4.10 розділу ІV Регламенту за результатами співбесіди Комісія у складі колегії ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
У разі ухвалення рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за наявності висновку ухвалюється протокольне рішення про винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки зазначеного рішення відповідно до вимог абзацу другого частини першої статті 88 Закону. 
Рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня ухвалення цього рішення у разі, якщо воно буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону або у разі надходження до Комісії рішення ГРД про скасування відповідного висновку до моменту його розгляду Комісією у пленарному складі. У разі надання Громадською радою доброчесності до Комісії рішення про скасування висновку до моменту його розгляду Комісією у  пленарному складі питання щодо набрання чинності рішенням про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді розглядається Комісією відповідно до абзацу першого підпункту 4.13.3                 пункту 4.13 цього Регламенту. 
Рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня його ухвалення.
Разом з тим підпунктом 4.10.1 пункту 4.10 розділу ІV Регламенту було передбачено, що інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності надається до Комісії ГРД не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді).
Абзацом шостим підпункту 4.10.1 пункту 4.10 розділу IV Регламенту було встановлено, що висновок, що надійшов після початку засідання з проведення співбесіди, Комісією не розглядається.
На мою думку, із вказаного положення можна зробити висновок, що цей припис на час ухвалення оскаржуваного рішення був імперативний та не передбачав повноважень Комісії прийняти висновок ГРД щодо судді ОСОБА_1
Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від                              4 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, пункт 120, ЕСНR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, пункт 128, ЕСНR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.I. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року,                і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада               2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, та «Беєлер проти Італії», пункт 119).
З огляду на викладені положення можна дійти висновку, що основоположними принципами виконання органом державної влади покладених на нього обов`язків (належне урядування) є верховенство права, одним з елементів якого, у свою чергу, є принцип правової визначеності, згідно з яким обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, установлюваних такими обмеженнями, тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
Вважаю необхідним також наголосити, що згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, у межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
На мій погляд, Регламентом було чітко визначено, яке саме рішення могла прийняти Комісія в разі надходження висновку ГРД з порушенням строку. Будь-яка особа,                   у тому числі ОСОБА_1 , у контексті принципу правової визначеності очікувала від Комісії беззаперечного дотримання Регламенту цього органу та неприйняття до розгляду висновку, який надійшов з порушенням строку.
Судом установлено, що під час проведення співбесіди з позивачем член ВККС - доповідач зазначив, що висновок ГРД подано з пропуском строку, визначеного пунктом 4.10 розділу IV Регламенту, а тому на обговорення колегії Комісії поставлено питання про залишення цього висновку без розгляду. За результатами голосування колегія ВККС прийняла рішення залишити без розгляду висновок ГРД.
Водночас, на мою думку, Комісія ухвалюючи рішення про визнання судді ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді, помилково зазначила, що воно набирає чинності в порядку, визначеному підпунктом 4.10.5 пункту 4.10 розділу IV Регламенту.
Вважаю, що в колегії ВККС не було підстав для ухвалення оскаржуваного рішення в частині фактичного продовження процедури оцінювання судді ОСОБА_1 у зв`язку з передачею Комісії для розгляду в її пленарному складі питання щодо підтримки ухваленого її колегією рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя за відсутності поданого в установленому порядку висновку ГРД як обов`язкової передумови для ініціювання такого питання.
Крім того, вважаюза необхідне звернути увагу на те, що правовий статус судді як носія судової влади передбачає певні гарантії його професійної діяльності. У контексті обставин цієї справи зауважу, що особливо гостро це стосується формування і функціонування професійного суддівського корпусу як складової державної влади в Україні. 
Сама процедура кваліфікаційного оцінювання має відмінні цілі та завдання, коли йдеться про оцінювання діючих суддів і коли це стосується кандидатів на посаду судді, однак має одну мету - щоб професійний суддівський корпус був кваліфікованим і щоб йому довіряли. Реалізація цієї мети вимагає не тільки від суддів чи кандидатів на цю посаду відповідати високим професійним і морально-етичним стандартам, але й від держави в особі її органів - гарантувати дотримання визначених правил поведінки. 
Так, пункт 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України встановлює, що оцінювання на відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково, проводиться в порядку, визначеному законом. Виявлення невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності є підставою для звільнення судді з посади.
Єдина норма законодавства, яка визначає порядок оцінювання на відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково, міститься в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону № 1402-VIII.
Відповідно до пункту 20 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Комісії в порядку, визначеному цим Законом.
Частиною третьою статті 94 Закону № 1402-VIII визначено, що організаційними формами діяльності ВККС є засідання у складі колегій, палат або у пленарному складі Комісії - залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом.
Тобто ВККС діє:
а) у складі колегій;
б) у складі палат;
в) у пленарному складі Комісії.
Згідно із частиною четвертою вказаної статті колегія ВККС формується не менше ніж з трьох членів Комісії.
Пункт 2 розділу V Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання (додаток до рішення Комісії від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16;                 далі - Положення) передбачає, що кваліфікаційне оцінювання для підтвердження відповідності судді займаній посаді проводиться у складі колегії Комісії.
Таким чином, положення пункту 20 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, які направлені на виконання пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, визначають, що процедура відповідності займаній посаді судді здійснюється колегіями ВККС.
Разом з тим всі норми Закону № 1402-VIII, які регулюють порядок проведення оцінювання, стосуються не оцінювання відповідності судді займаній посаді,                          а кваліфікаційного оцінювання здатності судді чи кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Таким чином, на мою думку, це оцінювання повинно застосовуватися при проведенні конкурсу на зайняття вакантних посад у відповідному суді як в ході призначення, так і при можливому переведенні судді, конкурсу на зайняття посади судді у відповідному суді та у випадку накладення дисциплінарного стягнення.
Зазначена позиція підтверджується і відображена ВККС при затвердженні Положення.
Так, пунктом 32 розділу III Положення передбачені види рішення, які Комісія може ухвалити за наслідками кваліфікаційного оцінювання чи оцінювання відповідності займаній посаді:
32.1. У випадку визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному судді: 32.1.1. Рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.                     32.1.2. Рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. 
32.2. У випадку оцінювання відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом: 32.2.1. Рішення про відповідність судді займаній посаді. 32.2.2. Рішення про невідповідність судді займаній посаді.
Пункти 35-37 розділу III Положення розрізняють наслідки прийняття рішень Комісією залежно від застосованої процедури.
Пункт 44 розділу III Положення передбачає, що висновок ГРД про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та/або доброчесності розглядається складом Комісії, який забезпечує проведення відповідної процедури кваліфікаційного оцінювання.
Види складів, у яких може діяти Комісія, закріплені частиною третьою статті 94 Закону № 1402-VIII.
Пункт 2 розділу V Положення передбачає, що кваліфікаційне оцінювання для підтвердження відповідності судді займаній посаді проводиться у складі колегії Комісії.
Норми пункту 20 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, які направлені на виконання пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, визначають, що процедура оцінювання відповідності займаній посаді проводиться складом Комісії у вигляді колегії ВККС.
За викладених обставин та існуючого правового регулювання ототожнювати процедури кваліфікаційного оцінювання й оцінювання на відповідність займаній посаді шляхом власного тлумачення та застосування ВККС і судами статті 88 Закону № 1402-VIII є помилковим, оскільки вони не мають права виходити за встановлені законом межі наданих їм повноважень. На моє переконання, ця правова ситуація потребує законодавчого врегулювання, про що свідчить і зареєстрований у Верховній Раді України проєкт Закону України від 25 травня 2020 року № 3534 «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо забезпечення участі Громадської ради доброчесності в оцінюванні на відповідність займаній посаді судді».
Висновки
З огляду на викладене вважаю, що Велика Палата Верховного Суду повинна була рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року скасувати й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення Комісії від 15 липня 2019 року № 603/ко-19в частині визначеного в ньому порядку набрання чинності цим рішенням.
 
Суддя Великої 
Палати Верховного Суду                                                                                    О. Б. Прокопенко